ПОСТАНОВА
Іменем України

04 липня 2019 року 
Київ

справа №826/7561/16
адміністративне провадження №К/9901/10189/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді - Калашнікової О.В. (суддя-доповідач),
суддів: Білак М.В.,  Губської О.А.,

за участю секретаря судового засідання                       Носадчої О.Е.,
учасники справи:
представник позивача                                                       Шахов Дмитро Артемович
розглянув у судовому засіданні
за касаційною скаргою Головного територіального управління юстиції у Київській області 
на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2016 року
(суддя - Келеберда В.І.),
на ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2016 року
(суддя - Келеберда В.І.),
ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2016 року (головуючий суддя - Літвінова Н.М., судді: Ганечко О.М., Коротких А.Ю.)
у справі № 826/7561/16
за позовом ОСОБА_1 (надалі - ОСОБА_1 , Позивач, боржник)
до Головного територіального управління юстиції у Київській області (надалі - ГТУЮ у Київській області, Управління, Відповідач)
третя особа - Публічне акціонерне товариство «Промислово-фінансовий банк» (надалі - ПАТ «Промислово-фінансовий банк», Банк)
про визнання протиправними та скасування постанов.
I. РУХ СПРАВИ
1. У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати постанови, винесені в рамках виконавчого провадження № 45957286:
- від 12 січня 2015 року про арешт майна боржника та заборону на його відчуження(з метою збереження майна боржника);
- від 19 лютого 2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору (внаслідок невиконання у наданий строк виконавчого напису);
- від 19 лютого 2015 року про арешт майна боржника в межах суми виконавчого збору;.
- від 18 січня 2016 року про відкриття виконавчого провадження № 49831282 з виконання постанови про стягнення виконавчого збору.
2. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2016 року визнано поважними причини пропуску ОСОБА_1 строку на звернення до суду з вищенаведеним позовом.
3. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2016 року позов задоволено в повному обсязі.
4. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12 серпня 2016 року, зокрема, відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Головного територіального управління юстиції у Київській області на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 червня 2016 року (про визнання поважною причину пропуску позивачем строку на звернення до суду).
5. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
6. Не погоджуючись з ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 червня 2016 року про визнання поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду, з постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 червня 2016 року та з ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2016 року, ГТУЮ у Київській області звернулось до суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків обставинам справи, просить їх скасувати та прийняту нову постанову про відмову в задоволенні позовних вимог.
7. Представником позивача надіслано заперечення на касаційну скаргу ГТУЮ у Київській області, в яких просив відмовити у задоволенні скарги, залишивши без змін постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2016 року.
8. Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «ПФБ КРЕДИТ», яка є правонаступником ПАТ «Промислово-фінансовий банк», надіслало до суду заяву про розгляд справи без їх участі, також просило суд ухвалити постанову за касаційною скаргою Управління відповідно до вимог чинного законодавства та обставин справи.
II ОБСТАВИНИ СПРАВИ
9. Судами попередніх інстанцій встановлено та матеріалами справи підтверджено, що постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області від 26 грудня 2014 року відкрито виконавче провадження №4597286 з примусового виконання виконавчого напису нотаріусу Кременчуцького міського нотаріального округу Прокоп О.Е. про звернення стягнення на майно ОСОБА_1 на користь ПАТ «Промислово-фінансовий банк» та надано боржнику (позивачу) семиденний строк з дня винесення постанови на самостійне виконання зазначеного напису.
10. Постановою державного виконавця від 12 січня 2015 року з метою збереження майна боржника накладено арешт на наступне майно боржника (позивача):
- житловий будинок загальною площею 365,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- житловий будинок загальною площею 207,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 ;
- земельну ділянку площею 0,0797 га кадастровий номер НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;
- земельну ділянку площею 0,0385 га, що знаходиться за адресою:  
АДРЕСА_3 . Внаслідок невиконання в добровільному порядку Позивачем (боржником) виконавчого документу, 19 лютого 2015 року відповідачем прийнято постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 606 856,80 грн.
12. Оскільки боржником не було сплачено виконавчий збір, постановою від 19 лютого 2015 року накладено арешт на все майно боржника в межах суми виконавчого збору.
13. Постановою від 14 січня 2016 року повернуто виконавчий документ ПАТ «Промислово-фінансовий банк» на підставі пункту 1 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».
14. 18 січня 2016 року відкрито виконавче провадження №49831282 з примусового виконання постанови про стягнення з боржника (позивача) виконавчого збору від 19 лютого 2015 року № 45957286.
15. Не погоджуючись із постановами відповідача від 12 січня 2015 року про арешт майна боржника та заборону на його відчуження, від 19 лютого 2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору, від 19 лютого 2015 року про арешт майна боржника в межах суми виконавчого збору, від 18 січня 2016 року про відкриття виконавчого провадження № 49831282 з виконання постанови про стягнення виконавчого збору, ОСОБА_1 звернувся до суду.
IІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
16. Задовольняючи позовні вимого, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вказав, що початок перебігу строку на добровільне виконання виконавчого документу визначається датою винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження, проте залежить від отримання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження. Враховуючи ненадання відповідачем доказів направлення боржнику (позивачу) копії постанови про відкриття виконавчого провадження, строк на добровільне виконання виконавчого документу, станом на час винесення оскаржуваних постанов, не закінчився .
17. Окрім того, судами наголошено, що протиправність постанови від 19 лютого 2015 року про стягнення з боржника виконавчого збору прямо вказує на протиправність  постанови від 18 січня 2016 року про відкриття виконавчого провадження № 49831282 з примусового виконання постанови по стягнення з боржника (позивача) виконавчого збору від 19 лютого 2015 року № 45957286.
18. Щодо постанов про накладення арешту на майно боржника, суди першої та апеляційної інстанцій прийшли до висновку про їх протиправність, оскільки на час прийняття першої постанови про накладення арешту на майно боржника не закінчився строк на добровільне виконання виконавчого документу. Також зазначили, що протиправність постанови від 19 травня 2015 року про стягнення з позивача виконавчого збору прямо вказує на безпідставність другої постанови про арешт майна боржника, прийнятої у зв`язку зі стягненням з позивача виконавчого збору.
IIІ. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
19. У касаційній скарзі відповідач зазначив, що суд першої інстанції, поновлюючи ОСОБА_1 строк звернення до суду, порушив вимоги статті 159 КАС України (в редакції до 15 грудня 2017 року) і не вказав належного обґрунтування визнання поважними причин пропуску строку позивачем.
20. Також Управління вказало про необґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій щодо не забезпечення боржнику (позивачу) можливості добровільного виконання виконавчих документів та не доведеність до відома наявність відкритого виконавчого провадження. На думку, відповідача, боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження за умови надіслання йому постанови про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Неповідомлення боржником про зміну своєї адреси не є підставою для визнання його таким, що не є повідомлений належним чином.
21. Також відповідач зазначив, що ненадання доказів отримання позивачем оскаржуваних постанов є неможливим, оскільки на офіційному веб сайті Укрпошти інформація про відстеження пересилання поштових відправлень зберігається шість місяців.
22. У свою чергу, ГТУЮ у Київській області в касаційній скарзі вказало, що строки оскарження процесуальних документів, винесених в межах виконавчого провадження № 49831282 та № 45957286 сплинув після закінчення 10-денного строку із моменту ознайомлення представником ОСОБА_1 за дорученням ОСОБА_2 з матеріалами виконавчих проваджень - 16 лютого 2016 року.  
IV. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
23. Щодо оскарження відповідачем ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 червня 2016 року про визнання поважними причин пропуску позивачем строку звернення до суду, Верховний Суд зазначає наступне.
24. Пунктом 4 Розділу VII Перехідних положень КАС України (в редакції, шо діє на момент розгляду справи в суді касаційної інстанції) передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
25. Відповідно до частини другої статті 328 КАС України (в редакції, що діє з 1 грудня 2017 року) у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені в пунктах 3, 4, 5, 12, 13, 17, 20 частини першої статті 294 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
26. Таким чином, законодавством передбачено вичерпний перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть переглядатись судом касаційної інстанції, але за умови перегляду їх судом апеляційної інстанції.
27. Відповідно до статті 211 КАС України (в редакції до 15 грудня 2017 року) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку судові рішення суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також судові рішення суду апеляційної інстанції повністю або частково, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Зазначена норма кореспондується з нормами статей 321 та 328 КАС України в редакції, чинній на момент розгляду даної справи Верховним Судом.
28. Отже, зважаючи на те, що ухвала Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 червня 2016 року не переглядалась судом в апеляційному порядку, а тому таке рішення не може бути предметом розгляду та оцінки суду касаційної інстанції. Таким чином, перегляду підлягають лише постанова Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2016 року та ухвала Київського апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2016 року.
29. Стосовно обґрунтованості касаційної скарги Управління в частині оскарження постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 червня 2016 року та ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2016 року, Верховний Суд зазначає наступне.
30. У своїй касаційній скарзі відповідач наголошував, що судами попередніх інстанцій було порушено норми процесуального права, оскільки в оскаржуваних судових рішеннях не наведено обґрунтованих підстав для поновлення Позивачу строку звернення до суду. На думку Управління, перебіг строку звернення до суду у ОСОБА_1 почався з 16 лютого 2016 року, коли його представник - ОСОБА_2 ознайомився із матеріалами виконавчих проваджень.
31. Суд першої інстанції, поновлюючи Позивачу строк звернення до суду, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вказав, що підставою для визнання поважності причини пропуску такого строку слугувало неналежне виконання представником Позивача - ОСОБА_2 своїх зобов`язань, а саме - ненадання ОСОБА_1 фотокопій документів виконавчих проваджень № 45957286 та № 49831282.
Оскільки вищезазначені копії документів передані Позивачу лише 10 травня 2016 року, підстави пропущення строку звернення до суду визнані поважними.
32. Статтею 100 КАС України (в редакції, що діяла на момент звернення позивача до суду першої інстанції) передбачено, що пропущення встановленого строку звернення з адміністративним позовом до суду не позбавляє особу права звернутися з таким позовом. КАС України надає право стороні, яка пропустила строк звернення до суду, відновити такий строк у разі визнання судом причини пропуску поважними.
33. Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач разом із позовною заявою подав до суду клопотання про поновлення строку, надавши при цьому докази і пояснення, які свідчать про поважність пропуску ним строку.
34. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для переоцінки поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом і відхиляє відповідні доводи скаржника.
35. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
36. На момент прийняття оскаржуваних постанов умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначав Закон України від 21 квітня 1999 року N 606-XIV «Про виконавче провадження» (надалі - Закон N 606-XIV).
37. Згідно з частинами першою, другою статті 2 Закону N 606-XIV примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.
Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу" (далі - державні виконавці).
38. Частиною першою статті 6 Закону N 606-XIV передбачено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.
39. Згідно з частиною першою статті 17 Закону N 606-XIV примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.
40. Пунктом 4 частини другої статті 17 Закону N 606-XIV встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою виконавчі написи нотаріусів.
41. Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, виконавче провадження № 45957286 було відкрито на виконання виконавчого напису № 3032, виданого 21 листопада 2014 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокоп О.Е.
42. Відповідно до частин першої, другої статті 25 Закону N 606-XIV державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.
Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. 
У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова. 
43. Частиною п`ятою статті 25 Закону N 606-XIV встановлено, що копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.
44. Відповідно до частини першої статті 31 Закону N 606-XIV копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов`язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
45. Таким чином, законодавством, на момент виникнення спірних правовідносин, покладено обов`язок на державного виконавця надіслати постанову про відкриття виконавчого провадження саме рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Це зумовлено тим, що сторона виконавчого провадження має право знати про дії, що вчиняються державним виконавцем під час виконання функцій покладених Законом на останніх. Така вимога Закону обумовлена, зокрема, тим, що для вчинення добровільного виконання рішення суду боржнику необхідно знати про строки протягом яких він може виконати зобов`язання добровільно, не чекаючи при цьому вжиття виконавцем заходів щодо стягнення у примусовому порядку.
Дана позиція також викладена в постановах Верховного Суду від 7 лютого 2018 року у справі № 810/5107/14, від 10 травня 2018 року у справі № №826/4030/16.
46. Судами встановлено, що доказів надіслання боржнику даної постанови рекомендованим листом з повідомленням про вручення відповідачем не надано.
47. Враховуючи вищенаведене, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком судів попередніх інстанцій щодо протиправності дій державного виконавця, оскільки останній не переконався у тому, що направлена кореспонденція була вручена боржнику, що свідчить про незабезпечення боржнику можливості добровільного виконання виконавчого документу у строк, який визначено чинним законодавством.
48. Згідно з частиною першою статті 27 Закону N 606-XIV у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.
49. Відповідно до частини другої статті 57 Закону N 606-XIV арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, крім іншого, шляхом: винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
50. Судами встановлено, що внаслідок невиконання Позивачем в добровільному порядку виконавчого документа, державним виконавцем прийнято постанову від 12 січня 2015 року про арешт майна боржника та заборону на його відчуження(з метою збереження майна боржника).
51. Однак, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, що прийняття зазначеної постанови є необґрунтованим та передчасним, оскільки станом на дату її прийняття державний виконавець не переконався про обізнаність боржника з можливістю добровільного виконання виконавчого документу без здійснення заходів його примусового виконання.
52. Викладені обставини також свідчать про необґрунтоване прийняття відповідачем постанов від 19 лютого 2015 року про арешт майна боржника в межах суми виконавчого збору та від 18 січня 2016 року про відкриття виконавчого провадження № 49831282 з примусового виконання постанови про стягнення з боржника (позивача) виконавчого збору.
53. Відповідно до статті 28 Закону N 606-XIV у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений ч. 2 ст. 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.
54. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" витрати виконавчого провадження та виконавчий збір стягується за постановою державного виконавця з боржника, якщо останній не виконав рішення добровільно в установлений для цього строк і воно було виконане примусово.
55. Отже, законодавцем було покладено обов`язок на боржника добровільно виконати рішення у строк, встановленим державним виконавцем та повідомити про таке виконання у цей же термін. Проте, у разі невиконання боржником рішення добровільно у встановлений державним виконавцем строк, зобов`язують державного виконавця на наступний день після закінчення відповідних строків розпочати примусове виконання рішення, тобто вчиняти певні дії, спрямовані на примусове виконання рішення.
56. Обов`язок щодо примусового виконання виконавчого документу та стягнення виконавчих витрат виникають у державного виконавця після закінчення строку на добровільне виконання виконавчого документу.
57. Проте, Верховний Суд, враховуючи встановлені обставини справи, приходить до висновку, підтримуючи позицію судів першої та апеляційної інстанцій, що на час прийняття спірних постанов строк на добровільне виконання виконавчого документу не сплинув, у свою чергу, це свідчить про відсутність правових підстав для прийняття оскаржуваних постанов.
58. Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень і погоджується з висновком про наявність підстав для задоволення позову.
59. Відповідно до статті 343 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
60. З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
61. Керуючись статтями 344, 350, 356 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного територіального управління юстиції у Київській області залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 червня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 13 жовтня 2016 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

О.В. Калашнікова
М.В. Білак
О.А. Губська, 
Судді Верховного Суду