ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
19 червня 2019 року
 
м. Київ
справа № 757/1613/17-ц
провадження № 61-9св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Стрільчука В. А.,
суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,
учасники справи:
позивач- ОСОБА_1 ,
відповідачі: Генеральна прокуратура України, Державна казначейська служба України,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року, ухвалене у складі судді Цокол Л. І., та постанову Київського апеляційного суду від 4 грудня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А., та касаційну скаргу Генеральної прокуратури України, подану її представником Орленком Андрієм Олександровичем, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 4 грудня 2018 року,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Генеральної прокуратури України і Державної казначейської служби про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури та суду.
В обґрунтування позову посилався на те, що він незаконно протягом                                15 років 8 місяців 18 днів перебував під досудовим та судовим слідством у період з 28 вересня 2000 року по 15 червня 2016 року за безпідставним обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою                          статті 364 та частиною другою статті 368 КК України, у кримінальних справах, порушеними з надуманих мотивів, в тому числі з 29 вересня 2000 року по                          12 листопада 2002 року, тобто 2 роки 1 місяць 14 днів, під вартою. 
Також вказує на незаконний арешт постановою слідчого від 2 жовтня                            2000 року належного йому майна, що скасований 14 лютого 2013 року. 
На час звернення із позовом всі обвинувачення відносно нього спростовані, кримінальні справи та кримінальні провадження закриті. 
Таким чином, відбулась повна його реабілітація та скасування необґрунтованого обвинувачення за поданням сторони обвинувачення. 
За таких обставин просив відшкодувати завдану йому незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду моральну шкоду за рахунок державного бюджету у розмірі 8 000 000 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року позов задоволено частково.
Відшкодовано ОСОБА_1 за рахунок державного бюджету моральну шкоду, завдану незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку грошових коштів у розмірі 500 000 грн.
У задоволенні позовних вимог у іншій частині відмовлено.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності перебування позивача з 28 вересня 2000 року по 15 червня 2016 року під досудовим слідством та судом. Протягом цього часу до нього застосовувались запобіжні заходи, які скасовані під час закриття кримінального провадження;  у позивача погіршився стан здоров`я, його сім`я змушена була змінити усталений спосіб життя, а він - витрачати час для відновлення порушеного права. 

Суд першої інстанції дійшов висновку, що вказані події безумовно призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача та компенсація у розмірі 500 000 грн сприятиме відновленню стану позивача і відповідатиме вимогам розумності та справедливості.
Постановою Київського апеляційного суду від 4 грудня 2018 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року змінено.
Відшкодовано ОСОБА_1 за рахунок державного бюджету моральну шкоду, завдану незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку грошових коштів у розмірі 900 000 грн.
Стягнено з Генеральної прокуратури України і Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 витрати на проведення судової психологічної експертизи у розмірі по 460,35 грн та витрати на проведення науково-правової експертизи у розмірі по 337,50 грн з кожного, а також у дохід держави - судовий збір у розмірі по 1 125 грн з кожного.
У іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2018 року залишено без змін.
Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що кримінальне провадження щодо позивача закрито з реабілітуючих підстав і, врахувавши встановлений на час розгляду справи розмір мінімальної заробітної плати, висновки судової психологічної експертизи та суму, виплачену на підставі рішення Європейського суду з прав людини                                   від 29 вересня 2016 року, стягнув відшкодування за спричинену моральну шкоду у розмірі 900 000 грн. 
Вирішив питання щодо розміру судових витрат.
Короткий зміст вимог і доводів касаційних скарг
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просив змінити рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 4 грудня 2018 року, збільшивши розмір відшкодування моральної шкоди до 8 000 000 грн.
Касаційна скарга мотивована тим, що визначений судами попередніх інстанцій еквівалент грошової компенсації є недостатнім та не відповідає принципам розумності і справедливості, оскільки його конституційні права обмежувались протягом 18 років. Судами не враховано тривалість досудового і судового слідства, завдання шкоди його здоров`ю, понесені майнові збитки внаслідок знищення майна та необхідність здійснення витрат на забезпечення захисту, що призвело до тяжких і тривалих моральних страждань.
У січні 2019 року Генеральна прокуратура України через свого представника - Орленка А. О. звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 4 грудня 2018 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що з 25 вересня 2000 року по 15 червня 2016 року ОСОБА_1 перебував під досудовим слідством та судом у кримінальній справі № 2025. У ході досудового розслідування кримінальної справи (провадження) з неї виділено два епізоди щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України (2001 року), які потім закриті за реабілітуючими підставами. У подальшому ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 червня 2016 року кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 за частиною другою статті 364 КК України (2001 року), розпочате 28 вересня 2000 року за частиною другою статті 165 КК України (1960 року), закрито у зв`язку із набранням чинності Законом, яким скасовано кримінальну відповідальність за відповідне діяння, вчинене особою.
За таких обставин вказував на неправильне застосування судами попередніх інстанцій статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки вказана стаття містить вичерпний перелік підстав для здійснення відшкодування шкоди та не передбачає такого відшкодування у випадку закриття кримінального провадження у зв`язку із декриміналізацією злочину.
Заперечення на касаційні скарги 
У квітні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу Генеральної прокуратури України, у якому посилався на безпідставність її доводів. Зазначив, що фактична тривалість досудового слідства вказує на відсутність належних і допустимих доказів, які б свідчили про правомірність дій сторони обвинувачення, направлених на притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, а протягом судового  розгляду суду не надано беззаперечних доказів його вини.
Заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 не надходили. 
Провадження у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано матеріали справи з Печерського районного суду м. Києва.
Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Генеральної прокуратури України та ухвалою цього ж суду від 5 квітня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
Судами встановлено, що 8 вересня 2000 року винесено постанову про порушення кримінальної справи № 49-936 відносно ОСОБА_1 за ознаками вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 165 КК України (1960 року), яку у подальшому об`єднано із кримінальною справою                  № 2025.
29 вересня 2000 року ОСОБА_1 затримано за підозрою у зловживанні службовим становищем, вчиненим під час розслідування кримінальної справи № 2025.
Суди встановили, що 2 жовтня 2000 року ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 26 жовтня 2000 року порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_3 за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 168 КК України (1960 року), яку також об`єднано з кримінальною справою № 2025.
Після звільнення 30 жовтня 2000 року ОСОБА_1 з-під варти, цього ж дня затримано за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 168 КК України (1960 року), та пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 165, частиною третьою статті 168 КК України (1960 року).
Судами також встановлено, що 12 грудня 2000 року відносно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу № 49-948 за фактом зловживання службовим становищем за ознаками злочину, передбаченого частиною другою                          статті 167 КК України (1960 року), яку об`єднано в одне провадження з кримінальною справою № 2025.
16 січня 2001 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 165, частиною другою статті 168 КК України (1960 року), частиною другою статті 367 КК України (2001 року), а 1 листопада 2001 року - у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 364, частиною другою статті 368 КК України (2001 року).
 
21 серпня 2001 року Генеральною прокуратурою України відносно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу № 49-976 за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 168 КК України (1960 року), яку об`єднано з кримінальною справою № 2025.
Крім того, судами встановлено, що 27 серпня 2001 року Генеральною прокуратурою України виділено в окреме провадження матеріали кримінальної справи № 49-976. У подальшому зазначену кримінальну справу стосовно позивача за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України, прокуратурою міста Києва 15 лютого 2013 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013110020002429 та 20 квітня 2015 року закрито за відсутністю події злочину.
Суди встановили, що 29 грудня 2001 року відносно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за фактом отримання від ОСОБА_3 неправомірної вигоди в особливо великих розмірах (за частиною третьою статті 368 КК України), яку об`єднано в одне провадження з кримінальною справою № 2025. 30 січня 2002 року ОСОБА_1 пред`явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою                                  статті 364, частиною третьою статті 368 КК України.
12 листопада 2002 року Кіровським районним суд міста Кіровограда ОСОБА_1 змінено запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд.
26 січня 2012 року Кіровським районним суд міста Кіровограда кримінальну справу, порушену відносно ОСОБА_1 , направлено до Генеральної прокуратури України для проведення додаткового розслідування.
Судами також встановлено, що постановою слідчого Генеральної прокуратури України від 16 листопада 2012 року кримінальні справи, порушені 26 жовтня 2000 року та 29 грудня 2001 року відносно позивача за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України, закрито у зв`язку з недоведеністю вини останнього у вчиненні злочину.
21 листопада 2012 року матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_1 за обвинуваченням його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364 КК України, внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42012000000000026, а 27 лютого 2013 року обвинувальний акт направлено до Печерського районного суду м. Києва.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 15 червня 2016 року вказане кримінальне провадження відносно позивача закрито у зв`язку із набранням чинності законом, яким скасовано кримінальну відповідальність за діяння, вчинене особою. 
З висновку № 16418/17-61, складеного 21 грудня 2017 року за результатами проведення судової психологічної експертизи, суди встановили, що комплекс індивідуально-психологічних якостей і психічних проявів ОСОБА_1 свідчить про наявність у нього тяжкого ступеня психічної шкоди, що супроводжується значними змінами психічного стану і може переходити в пограничні стани. Аналіз психологічного складу особистості на момент дослідження дав підстави вважати, що ситуація, яка розглядається у даній справі, стала для ОСОБА_1 психотравмуючою і нанесла моральну шкоду його особистості. Результати проведення судової психологічної експертизи дали підстави вважати, що вказані моральні страждання ОСОБА_1 знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з подією, яка розглядається в рамках цієї справи, та призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, нормального (звичного) плину буття, емоційної і вольової сфери та вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. 
Апеляційний суд, оцінивши наявні у справі докази, дійшов висновку про те, що орієнтовний еквівалент грошової компенсації завданої ОСОБА_1 моральної шкоди перебуванням під слідством та судом з 28 вересня 2000 року по 15 червня 2016 року (15 років 8 місяців 18 днів), дорівнює 639,2 мінімальних заробітних плат, встановлених на момент розгляду справи апеляційним судом. 
Наявність постанов про закриття кримінальних проваджень у зв`язку з недоведеністю вини у вчиненні злочину та відсутністю події злочину дали апеляційному суду підстави для висновку про незаконність застосування до позивача запобіжних заходів, незаконність повідомлень про підозру у вчиненні кримінального правопорушення та незаконний арешт майна. 
Закриття кримінального провадження ухвалою Печерського районного суду                 м. Києва від 15 червня 2016 року у зв`язку з декриміналізацією злочину апеляційний суд вважав реабілітуючою підставою і, пославшись на висновок Науково-правової експертизи щодо матеріалів кримінального провадження у зв`язку із зверненням адвоката Зайченка В.М. від 21 листопада 2017 року, та статтю 62 Конституції України, вважав ОСОБА_1 невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 364 КК України.  
Позиція Верховного Суду; мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частинами першою-третьою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Зазначеним вимогам процесуального закону постанова апеляційного суду не відповідає.
Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
 
Відповідно до пункту 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 року № 6/5/3/41 право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації.
Судами попередніх інстанцій, зокрема, встановлено, що кримінальну справу, порушену Генеральною прокуратурою України 28 вересня 2000 року відносно ОСОБА_1 за фактом зловживання службовим становищем в інтересах ОСОБА_3 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 165 КК України (1960 року), об`єднано із кримінальною справою № 2025 та внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42012000000000026 від 21 листопада 2012 року за частиною 2 статті 364 КК України (2001 року); у подальшому справу закрито ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 червня 2016 року у зв`язку з набранням чинності законом, яким скасовано кримінальну відповідальність за діяння.
Відповідно до положень частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Звертаючись з апеляційною скаргою, Генеральна прокуратура України посилалась на неправильне застосування судом першої інстанції                                  статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», яка містить вичерпний перелік підстав для здійснення відшкодування шкоди та не передбачає такого відшкодування у випадку закриття кримінального провадження у зв`язку із декриміналізацією злочину.
В апеляційній скарзі Генеральна прокуратура України вказувала на помилковість висновків суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки у останнього такого права не виникло.
Довільне тлумачення апеляційним судом факта невстановлення вини ОСОБА_1 станом на час закриття кримінального провадження щодо нього у зв`язку з декриміналізацією діяння, передбаченого частиною другою статті 364 КК України, призвело до передчасного висновку апеляційної інстанції про наявність реабілітуючої підстави для відшкодування моральної шкоди.  
 
Декриміналізація вказаного діяння є реабілітуючою підставою закриття кримінального провадження, але таке не тягне набуття особою права на відшкодування моральної шкоди за вказаним Законом. 
Отже, в частині негативних наслідків застосування кримінального закону рішення про закриття провадження в кримінальній справі у зв`язку з декриміналізацією діяння закон прирівнює до обставин реабілітуючого характеру (виключає настання для нього негативних наслідків застосування кримінального закону), а тому дозволяє приймати відповідне рішення органам розслідування, а не тільки суду, як це запроваджено до інших суто нереабілітуючих обставин закриття справи, а в частині вимог відшкодування шкоди, завданої даній особі застосуванням примусових заходів, - прирівнює до обставин нереабілітуючого характеру, не надаючи особі права вимагати відшкодування завданої їй шкоди притягнення до відповідальності. 
Помилковим є ототожнення вказаного факта з підставами відшкодування моральної шкоди, що містить пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а саме невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримання. 
Крім того, відшкодовуючи моральну шкоду, завдану арештом майна позивача, апеляційний суд відповідних обставин не встановив, доводи апеляційної скарги Генеральної прокуратури України щодо підстав відшкодування моральної шкоди, наведених у рішенні Печерського районного суду м. Києва від 4 грудня 2015 року, не спростував. 
Статтею 382 ЦПК України передбачено зміст постанови суду апеляційної інстанції, в якій, зокрема, зазначаються: доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.
На порушення зазначених положень закону апеляційний суд, відхиляючи апеляційну скаргу Генеральної прокуратури України, обмежився лише тим, що з моменту пред`явлення позивачу підозри у вчиненні кримінального правопорушення та до моменту закриття провадження його вина не була доведена у встановленому законом порядку, тому вказані доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Проте апеляційний суд не перевірив як доводів поданих апеляційних скарг, так і законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, не врахував, що підставою відшкодування моральної шкоди за обставин, якими обґрунтовано позов, є встановлена незаконність дій, рішень чи бездіяльності органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, та не надав належної оцінки підставам закриття кримінального провадження відносно позивача.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанцій, ухвалюючи судове рішення у справі, порушив норми процесуального права, тому така постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
За таких обставин касаційний суд дійшов висновку, що судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалено з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції належить врахувати підстави виникнення у позивача права на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями, рішеннями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, зазначити у постанові мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційних скаргах,  надати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Так як касаційний суд дійшов висновку про передачу справи в частині на новий розгляд до апеляційного суду підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу Генеральної прокуратури України, подану її представником Орленком Андрієм Олександровичем, та касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 4 грудня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник С. О. Погрібний