П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
31 липня 2019 року
м. Київ
справа № 757/20079/15-ц
провадження № 61-23676 св 18 
Верховний суд у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),
суддів: Калараша А. А., Лесько А. О.,  Мартєва С. Ю.,   Петрова Є. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі - Головне управління Державної фіскальної служби України у Херсонській області, Генеральна прокуратура України, Державна казначейська служба України,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану в його інтересах ОСОБА_2 , на рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 березня 2017 року вскладі колегії суддів: Кравець В. А., Махлай Л. Д., Мазурик О. Ф., та касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби України у Херсонській області на рішення Печерського районного суду м. Києва                      від 21 грудня 2016 року у складі судді Васильєвої Н. П. та рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 березня 2017 року вскладі колегії суддів: Кравець В. А., Махлай Л. Д., Мазурик О. Ф.
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2015 року  ОСОБА_1  звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив стягнути з держави Україна                     зa рахунок державного бюджету України 800 000 грн  моральної шкоди.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 17 вересня 2002 року слідчим ОВС слідчого відділу податкової інспекції у м. Севастополі підполковником міліції Васіним В. І. винесено постанову про порушення кримінальної справи номер 425048 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 209 КК України відносно посадових осіб ВАТ «Севастопольський маяк».
Останньою постановою Гагарінського районного суду м. Севастополя                         від 18 червня 2012 року кримінальна справа відносно нього була закрита, у зв`язку з відмовою прокурора підтримувати державне обвинувачення. Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд - скасовано.
Таким чином, він перебував під слідством та судом з 17 вересня 2002 року              до 18 червня 2012 року.
Вважає, що він протягом майже 10 років був підданий необґрунтованому та незаконному кримінальному переслідуванню. Строк розгляду кримінальної справи судом перевищує всі розумні межі, відповідно, порушено його право на справедливий судовий розгляд у розумний термін. Перешкод для проведення судового слідства з його боку, як обвинуваченого/підсудного, не здійснювалося, він з`являвся на усі слідчі дії та на всі судові засідання.
Короткий зміст рішення суду першої  інстанції
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів державного бюджету України моральну шкоду в сумі 250000,00 грн. У задоволенні іншої частини позову  відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених статтями 23, 1167, 1176 ЦК України для покладення на відповідача відповідальності за моральну шкоду, завдану тривалим перебуванням під слідством і судом, протягом яких позивач не мав можливості вести звичайний спосіб життя, переносив дискомфортні умови існування. Визначаючи розмір моральної шкоди у розмірі 250 000 грн, суд першої інстанції виходив з того, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожний місяць перебування під слідством чи судом на час постановлення рішення суду. 
Короткий зміст рішення суду апеляційної  інстанції
Постановою Апеляційного суду м. Києва від 28 березня 2017 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року змінено. Зменшено розмір стягнутої з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральної шкоди з 250 000,00 грн. до 176000,00 грн.
Зменшуючи розмір моральної шкоди, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції не врахував, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Встановивши, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 10 березня 2003 року по 18 червня 2012 року, тобто 110 повних місяців, то суд апеляційної інстанції визначив розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 176000 грн, виходячи з положень статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», яким  установлено з 1 грудня 2016 pоку мінімальну заробітну плату                                  на рівні 1 600 грн.  
Короткий зміст вимог касаційних скарг
Не погоджуючись з цими судовими рішеннями, ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1 , касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду м. Києва                    від  27 березня 2018 року, в якій він просить скасувати це судове рішення, та залишити в силі рішення Печерського районного суду   м. Києва від 21 грудня 2016 року.
Від Головного управління Державної фіскальної служби України у Херсонській області також надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційна скарга, в якій воно просило суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 травня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 і витребувано цивільну справу з Печерського районного суду м. Києва.
Ухвалою цього ж суду від 9 червня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Головного управління Державної фіскальної служби України у Херсонській області.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи осіб, яка подали касаційні скарги 
ОСОБА_2 на обґрунтування вимог касаційної скарги, поданої в інтересах ОСОБА_1 посилався на те, що рішення суду набрало чинності з часу ухвалення рішення суду апеляційної інстанції - березень 2017 року, а тому суд при розрахунку шкоди, заявленої відшкодування, мав виходити з розміру мінімальної заробітної плати, установленої станом на 1 січня 2017 року.
Головне управління ДФС України у Херсонській області свою касаційну скаргу обґрунтовує тим, що в рішеннях відсутні підтвердження того, що позивачу незаконними діями органів досудового слідства і суду були нанесені моральні страждання, відомості що він не міг нормально існувати, що був обмежений у своїх правах, не мав можливості для нормального активного громадського життя. Кримінальна справа відносно позивача припинена, у зв`язку з відмовою прокурора підтримувати державне обвинувачення, що не є реабілітуючою обставиною. Крім того, вважає, що позивачем було пропущено строк позовної давності і суд безпідставно його не застосував.
Доводи інших учасників справи
Заперечень на касаційні скарги від інших учасників не надходило.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Під час розгляду справи суди встановили, що 17 вересня 2002 року слідчим            ОВС слідчого відділу податкової інспекції у м. Севастополі підполковником міліції Васіним В. І. винесено постанову про порушення кримінальної справи номер 425048 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою                    статті 209 КК України відносно посадових осіб ВАТ «Севастопольський маяк». Позивач був серед підозрюваних осіб. Обвинувачення за частиною другою                            статті 209   КК України йому не пред`являлося. 
03 березня 2003 року в цій справі щодо ОСОБА_1 було винесено постанову про порушення кримінальної справи за частиною другою статті                     367 КК України. За цим обвинуваченням він був відданий суду.
Справу було направлено до Гагарінського районного суду м. Севастополя в червні 2003 року після  закінчення 9 місяців досудового слідства.
14 вересня 2005 року Гагарінським районним судом м. Севастополя справу направлено прокурору для проведення додаткового розслідування, яка після цього знову була направлена до суду з обвинувальним висновком.  
26 лютого 2008 року Гагарінським районним судом м. Севастополя було винесено обвинувальний вирок, згідно з яким, позивач був засуджений за частиною другою статті 367 КК України до 2 років позбавлення волі з позбавленням права займати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями строком на 2 роки, без штрафу. Відповідно до статті 75 КК України звільнений від відбування основного покарання з іспитовим строком на 1 рік та 6 місяців з покладенням обов`язків, передбачених пунктами  2,3,4 частини першої статті 76 КК України. 
Ухвалою Апеляційного суду м. Севастополя від 10 лютого 2009 року вирок було скасовано та направлено на новий судовий розгляд. Ще через 2 роки                                    2 лютого 2011 року Гагарінський районний суд міста Севастополя постановив виправдувальний вирок. 
Ухвалою Апеляційного суду міста Севастополя від 20 грудня 2011 року вирок було скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції у зв`язку із процедурними (процесуальними) недоліками, які було допущено під час розгляду справи у суді першої інстанції. 
18 червня 2012 року Гагарінським районним судом міста Севастополя винесено постанову, якою кримінальна справа відносно нього була закрита, у зв`язку з відмовою прокурора підтримувати державне обвинувачення. 
Отже, з моменту винесення постанови про порушення кримінальної справи і до винесення постанови про закриття кримінальної справи пройшло майже                     10 років.
Протягом цього часу щодо ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, що передбачено пунктом 1 частиною першою статті 149 КПК України.
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи обох касаційних скарг, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла таких висновків.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно із частиною першою статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. 
Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. 
Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон                   № 266/94-ВР) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Частиною другою статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального  правопорушення,  відсутністю  у  діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Так, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги.
Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України)).
Також однією з новел чинного КПК України є глава під назвою «Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов», згідно зі статтею 130 якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює                            оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. 
Статтею 4 Закону № 266/94-ВР встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Відповідно до частин другої та третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Разом з тим, згідно з частиною другою статті 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. 
Так, відповідно до положення Закону № 266/94-ВР не означає, що розмір моральної шкоди повинен визначатись суто шляхом множення розміру мінімальної заробітної плати на кількість місяців протягом яких тривало кримінальне провадження. Зазначений у статті 13 Закону № 266/94-ВР розмір відшкодування моральної шкоди є мінімальним та базовим для нарахування. Повний розмір моральної шкоди визначається з урахуванням положень, зазначених у пункті 9 постанови пленуму Верховного Суду України                             від 31 березня  1995 року «Про судову практику відшкодування моральної (немайнової) шкоди».
Відповідно до частини першої статті1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» встановлено у 2016 році мінімальну заробітну плату у місячному                       розмірі 1600 грн. 
Так, апеляційний суд зазначаючи, що суд першої інстанції не розрахував розмір моральної шкоди у відповідності до статті 13 Закону № 266/94-ВР, на зазначені положення як мінімальний розмір шкоди уваги не звернув, та не мотивував чому він вважає, що розмір шкоди повинен бути мінімальний. 
Судам першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1   перебував під слідством та судом з 10 березня 2003 року по 18 червня                      2012 року, тобто 110 повних місяців (майже 10 років); під час кримінального провадження до позивача застосовані запобіжні заходи у вигляді - підписки про невиїзд, що суттєво порушують свободу пересування  ОСОБА_1 протягом тривалого часу; позивач був засуджений до позбавлення волі, а в подальшому прокурор відмовився від обвинувачення; неодноразово були відкладенні судові засідання у зв`язку з неявкою свідків в судове засідання, які прокурор такому явищу міг забезпечити, а суд усіх заходів для забезпечення розгляду справи не вжив. При цьому позивач поводився сумлінно, не перешкоджав ведення слідства. Таким чином, позивач був позбавлений можливості організувати своє життя, вільно пересуватися та вибирати для себе кращий спосіб життя, оскільки мав підписку про невиїзд. 
Таким чином, суд першої інстанції, встановивши всі фактичні обставини справи, прийшов до обґрунтованого висновку та визначив розмір моральної шкоди в сумі 250000,00 грн. Зазначений розмір моральної шкоди позивачем не оскаржується. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від  31 жовтня  2018 року  в справі № 383/596/15 (провадження                           № 14-342цс18).
Відповідно до статті 413 ЦПК України, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду апеляційної інстанції, необхідно скасувати, а рішення суду першої                  інстанції - залишити в силі.  
 
Щодо судових витрат
Відповідно до пункту 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Таким чином, ЦПК України не передбачено розподіл судових витрат у разі скасування рішення апеляційного суду та залишення рішення суду першої інстанції в силі. 
Керуючись статтями 400, 403, 413 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої  судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах ОСОБА_2 задовольнити. 
Касаційну скаргу Головного управління Державної фіскальної служби України у Херсонській області залишити без задоволення. 
Рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 березня 2017 року скасувати і залишити в силі рішенняПечерського районного суду м. Києва  від 21 грудня 2016 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий суддя                                                                         В. М. Сімоненко
 
Судді                                                                                               А. А. Калараш
 
                                                                                              А. О. Лесько
 
                                                                                              С. Ю. Мартєв
 
                                                                                              Є. В. Петров