Постанова
Іменем України
 
26 червня 2019 року
місто Київ
 
справа № 447/1022/16-ц
провадження № 61-20037св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2016 року у складі судді Головатого А. П. та рішення Апеляційного суду Львівської області від 06 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача 
ОСОБА_1 у квітні 2016 року звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «ЛК «Еталон») про визнання недійсним договору фінансового лізингу, застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення з відповідача коштів, переданих позивачем на виконання умов договору фінансового лізингу, у розмірі 25 000, 00 грн та судові витрати.
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 08 квітня 2016 року сторони уклали договір фінансового лізингу № 004327, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався придбати у власність міні-трактор ДТЗ-244 та передати його у користування позивачу з подальшим викупом. Позивач, натомість, зобов`язувався сплачувати відповідачу лізингові платежі. На виконання умов договору позивач сплатив відповідачу 25 000, 00 грн. Позивач вважає, що відповідач не мав права укладати зазначений договір через відсутність відповідної ліцензії. Крім того, договір містить умови, що ставлять позивача у невигідне становище у порівнянні з відповідачем. Договір лізингу транспортного засобу підлягає нотаріальному посвідченню, проте укладений у простій письмовій формі.
Стислий виклад заперечень відповідача
ТОВ «ЛК «Еталон» заперечувало проти позову, зазначило, що позов є безпідставним та необґрунтованим.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено, визнано недійсним договір фінансового лізингу від 08 квітня 2016 року № 004327, укладений між ТОВ «ЛК «Еталон» та ОСОБА_1 . Стягнуто з ТОВ «ЛК «Еталон» на користь ОСОБА_1 25 000, 00 грн.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що оскаржуваний договір лізингу містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06 лютого 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «ЛК «Еталон» у частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору фінансового лізингу від 08 квітня 2016 року № 0004327, укладеного між ТОВ «ЛК «Еталон» та ОСОБА_1 , скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні цієї позовної вимоги. В іншій частині рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2016 року залишено без змін.
Апеляційний суд зазначив, що оскільки оспорюваний позивачем договір фінансового лізингу нотаріально не посвідчувався, такий є нікчемним, не породжує тих прав і обов`язків, настання яких бажали сторони, визнання такого договору недійсним не вимагається, а тому рішення суду в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору фінансового лізингу підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині вимог нового рішення про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги. В іншій частині вирішених позовних вимог суд першої інстанції правильно застосував правові наслідки недійсності нікчемного правочину, стягнувши з відповідача на користь позивача 25 000, 00 грн.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку у березні 2017 року, ТОВ «ЛК «Еталон» просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 06 лютого 2017 року, постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що до договору фінансового лізингу не застосовуються правила договору найму, а тому відсутня вимога щодо його нотаріального посвідчення. При цьому спеціальним Законом України 
«Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізинг має бути укладено у письмовій формі.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 року у справі відкрито касаційне провадження, ухвалою від 25 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року 
№ 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 08 квітня 2016 року між ТОВ «ЛК «Еталон» та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу № 004327, відповідно до умов додатку 1 до цього договору вартість предмета лізингу становить 250 000, 00 грн; курс долара США - 25, 96 грн; авансовий платіж - 125 000, 00 грн (50 % вартості предмета лізингу); щомісячний платіж - 10 416, 67 грн; комісія за організацію - 25 000, 00 грн (10 % вартості предмета лізингу); комісія за передачу - 7 500, 00 грн (3 % вартості предмета лізингу). Судом також встановлено, що на виконання договору ОСОБА_1 сплатив ТОВ «ЛК «Еталон» грошові кошти в розмірі 25 000, 00 грн.
Договір фінансового лізингу нотаріально не посвідчений. 
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі
Оцінюючи оскаржувані судові рішення на відповідність вимогам статті 213 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд виходить з того, що правовідносини, які виникають у зв`язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, а також Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів».
Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Виходячи з аналізу норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору з урахуванням правил статті 628 ЦК України.
За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). 
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Отже, оспорюваний договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені.
В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд вважає обов`язковим дотриматися правового висновку, викладеного Верховним Судом України в постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16, щодо обґрунтованості застосування до спірних правовідносин норми статті 799 ЦК України, надавши оцінку відсутності нотаріального посвідчення спірного договору в розумінні частини першої статті 220 цього Кодексу. Верховним Судом не встановлено підстав відступити від зазначеного правового висновку, який визнає обов`язковим у цій справі.
Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд врахував правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у пунктах 94, 95 постанови від 04 квітня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), відповідно до якого визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Зважаючи на наведене, апеляційний суд, встановивши у мотивувальній частині рішення, що договір лізингу є нікчемним, зробив обґрунтований висновок, що відсутні правові підстави для визнання його недійсним у судовому порядку.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Верховний Суд зробив висновок, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.
Наведене дає підстави для висновку, що касаційна скарга ТОВ «ЛК «Еталон» підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині - без змін.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу - без задоволення.
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Вирішення питання про поновлення виконання оскаржуваних судових рішень
За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 27 березня 2017 року зупинене виконання рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Львівської області від 06 лютого 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.
Зробивши висновок про залишення без змін рішень судів першої та апеляційної інстанцій, постановлених у справі, Верховний Суд, керуючись частиною третьою статті 436 ЦПК України, поновлює їх виконання.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2016 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Львівської області від 06 лютого 2017 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 05 жовтня 2016 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Львівської області від 06 лютого 2017 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                               О. В. Ступак

Судді                                                                                                            І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

                                                                                                                      С. О. Погрібний

                                                                                                                      В. В. Яремко