Постанова
Іменем України
 
03 липня 2019 року
місто Київ
 
справа № 491/1114/15-ц
провадження № 61-14632св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2017 року у складі колегії суддів: Кравця Ю. І., Журавльова О. Г., Комлевої О. С.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) у вересні 2015 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 18 червня 2007 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» (далі - ТОВ «Український промисловий банк»), правонаступником якого у спірних правовідносинах за договором про відступлення права вимоги є ПАТ «Дельта Банк», укладено кредитний договір № 232/ФКВІП-07, відповідно до умов якого позичальнику надано грошові кошти у розмірі 35 000, 00 дол. США з розрахунку 13 % річних, строком повернення до 17 червня 2032 року. 
Також банк посилається на укладений з ОСОБА_2 договір поруки №232/ZФПОР-07, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов`язалася солідарно відповідати за майнові зобов`язання ОСОБА_1 .
Посилаючись на порушення умов кредитного договору, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 683 151, 05 грн.
Стислий виклад заперечень відповідачів
Відповідачі заперечували проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, просили відмовити у позові. Зазначили, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на те, що у позивача відсутні правові підстави для стягнення заборгованості, оскільки банк не довів факт відступлення права вимоги саме за тим кредитним договором, який було укладено з ОСОБА_1 , та не повідомлено боржника про відступлення права вимоги за кредитним договором. Також зазначили, що позивач не звернувся до відповідача з попереднім повідомленням щодо необхідності дострокового повернення всієї суми кредиту, у зв`язку з чим вимоги позивача є передчасними, що кореспондується з частиною десятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог послались на необґрунтованість та недоведеність розрахунку заборгованості та неправомірне стягнення комісії за користування кредитом, що суперечить частині четвертій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 лютого 2017 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що позивач не довів відступлення права вимоги за кредитним договором, не надав обґрунтованого розрахунку заборгованості за кредитним договором, всупереч вимогам частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не звертався до відповідачів з попереднім повідомленням щодо необхідності дострокового повернення всієї суми кредиту, а також, що, встановивши у договорі комісію за управління кредитом, кредитодавець не надав суду відомостей про те, які послуги за комісію надані позичальникові.
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове. Позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено у повному обсязі. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 18 червня 2007 року № 232/ФКВІП-07 станом на 30 липня 2015 року у розмірі 674 094, 15 грн, з яких: заборгованість за сумою кредиту - 563 973, 23 грн; заборгованість за відсотками - 101 064, 01 грн, заборгованість за комісіями - 9 056, 91 грн.
Апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції, зазначив, що суд першої інстанції всупереч частині четвертій статті 10 ЦПК України 
(в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), за наявності двох різних довідок про розмір заборгованості, що надали сторони, не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, а саме не попередив сторони про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій щодо витребування доказів (що підтвердив представник відповідача, в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції), що призвело до неправильного вирішення справи, а тому відповідно до пункту 4 частини першої статті 309 ЦПК України 2004 року рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.
Апеляційний суд визнав належними докази, надані банком до суду першої інстанції щодо розміру заборгованості, переходу права вимоги до ПАТ «Дельта Банк» від «ТОВ «Український промисловий банк».
У частині доводів щодо нікчемності пункту 1.7 кредитного договору апеляційний суд зазначив, що статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Згідно з пунктом 1.7 кредитного договору комісія за управління кредитом - 0, 1 % від суми кредиту. Отже на момент підписання кредитного договору сторони погодили, що за управління кредитом нараховуватиметься комісія.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ засобами поштового зв`язку у липні 2017 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2017 року та залишити в силі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 лютого 2017 року.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що апеляційним судом, всупереч вимогам частини другої статті 303 ЦПК України 2004 року, досліджено нові докази, надані банком до суду апеляційної інстанції. Також заявник зазначає, що розрахунок позичальника здійснено неправильно, він є необґрунтованими та недоведеним. На переконання заявника, ПАТ «Дельта Банк» не має права вимоги за кредитним договором № 232/ФКВІП, не повідомлено позичальника та поручителя про відступлення права вимоги, а тому позивач є кредитором, який прострочив виконання зобов`язання за правилами статті 613 ЦК України. Враховуючи, що банк не звертався з повідомленням про дострокове повернення всієї суми кредиту, то вимоги позивача є передчасними, при цьому умова пункту 1.7 кредитного договору є нікчемною, оскільки суперечить частині першій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» просило постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги і залишення без змін рішення Апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2017 року.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 06 грудня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у квітні 2018 року.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 18 червня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 232/ФКВІП-07, згідно з умовами якого ТОВ «Український промисловий банк» надало позичальнику кредитні кошти у розмірі 35 000, 00 дол. США з розрахунку сплати 13, 0 % річних на строк з 18 червня 2007 року до 17 червня 2032 року.
На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 18 червня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 232/ZФПОР-07, відповідно до умов якого відповідальність поручителя настає у випадку невиконання (неналежного виконання) боржником зобов`язань за кредитним договором.
30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Український промисловий банк» на користь АТ «Дельта Банк», відповідно до умов якого передано право вимоги, зокрема, за договором, укладеним із ОСОБА_1 від 18 червня 2007 року.
Відповідно до підпункту 4.2.1 кредитного договору позичальник зобов`язувався здійснювати повернення кредиту, сплату відсотків за користування кредитом, комісій, штрафних санкцій та інших платежів за цим договором у передбачені цим договором строки.
У зв`язку із неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 30 липня 2015 року складала 674 094, 15 грн, з яких сума заборгованості за кредитом - 563 973, 23 грн, сума заборгованості за відсотками - 101 064, 01 грн, сума заборгованості за комісіями - 9 056, 91 грн.
Пунктом 6.2 кредитного договору передбачено право банку вимагати дострокового повернення кредиту, сплати відсотків, комісій, штрафних санкцій та інших платежів за цим договором у разі, зокрема порушення позичальником строків платежів, встановлених цим договором.
Згідно з пунктом 6.3 кредитного договору у разі невиконання позичальником вимоги про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором банк має право стягнути примусово (в тому числі, шляхом звернення стягнення на заставне майно) всю заборгованість за договором.
На виконання зазначених умов кредитного договору 05 серпня 2015 року на адресу відповідачів надіслані досудові вимоги № 31.4-08/3749/15 та 
№ 31.4-08/3750/15, в яких зазначено суму простроченої заборгованості та запропоновано в добровільному порядку сплатити прострочену суму заборгованості.
Щодо права вимоги ПАТ «Дельта Банк»
Відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно зі статтями 516, 517 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.
Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Тобто у разі неналежного повідомлення боржника новим кредитором про перехід до нього права вимоги законодавством встановлено певний правовий механізм надання захисту саме боржнику.
За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про заміну первісного кредитора новим кредитором, не позбавляється обов`язку з погашення заборгованості, а лише має право на сплату заборгованості первісному кредитору і таке виконання необхідно вважати таким, що є належним.
Аналогічний правовий висновок викладено й Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15. Підстави для відступлення від нього під час вирішення цього спору судом касаційної інстанції відсутні.
Апеляційним судом встановлено наявність у ПАТ «Дельта Банк» права вимоги як правонаступника у досліджуваних правовідносинах ТОВ «Український промисловий банк» за договором про передачу активів та кредитних зобов`язань від 30 червня 2010 року, досліджено наявні у матеріалах справи докази, подані до суду першої інстанції під час пред`явлення позову.
Зважаючи на наведене, доводи про те, що ПАТ «Дельта Банк» не набуло права вимоги за кредитним договором, є необґрунтованими, спростовуються дослідженими судом апеляційної інстанції доказами та зводяться до переоцінки доказів.
Верховний Суд врахував, що заявник не заперечує, що між ним та ТОВ «Український промисловий банк» виникли правовідносини за кредитним договором від 18 червня 2007 року № 232/ФКВІП-07.
Щодо наявності підстав для дострокового виконання зобов`язання
Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд застосовує їх системний аналіз.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Доводи касаційної скарги, що банк не виконав вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про направлення письмової вимоги позичальнику про дострокове повернення кредиту та поручителю про невиконання боржником своїх зобов`язань та сплати визначеної грошової суми, а тому зміна строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором у передбаченому ним порядку не відбулася й строк виконання основного зобов`язання не було змінено відповідно до умов кредитного договору, а отже позивач не набув права вимоги дострокового повернення кредиту, сплати процентів, є помилковими та необґрунтованими.
Відповідно до правил частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами 
(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що банк має право пред`явити вимогу боржнику як у позасудовому порядку, так і одразу у судовому, оскільки безпосередня заборона на вчинення таких дій у законі або договорі відсутня. Умови кредитного договору не містять чіткої вимоги щодо пред`явлення вимоги спочатку у позасудовому порядку, в разі її невиконання - у судовому. Апеляційний суд, застосовуючи підпункт 4.2.5 кредитного договору щодо обов`язку позичальника достроково в повному обсязі виконати зобов`язання за кредитним договором у разі пред`явлення вимоги кредитором у передбачених пунктом 6.2 договору випадках, правильно тлумачив його умови, оскільки у наведеному підпункті передбачений обов`язок позичальника повернути отримані кредитні кошти та сплатити всі проценти протягом 15 робочих днів з дати надіслання банком позичальнику відповідної письмової вимоги.
Відповідно до частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції Закону України від 03 січня 2015 року № 1315-VII, чинній на день подання позову) якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.
Аналіз наведених норм права дає змогу зробити висновок, що підставою для пред`явлення вимоги може бути будь-яка з чотирьох умов, що визначені у частині десятій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» 
(у редакції Закону України від 03 січня 2015 року № 1315-VII, чинній на день подання позову). Зважаючи на наведене, істотне порушення умов кредитного договору є достатньою підставою для реалізації банком права вимоги дострокового погашення заборгованості за кредитним договором, незважаючи на наявність чи відсутність інших умов, зазначених у згаданій статті Закону України «Про захист прав споживачів». Правилами частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено, що направлення письмової вимоги про дострокове повернення кредитних коштів є обов`язковою умовою, яка має передувати зверненню з відповідним позовом до суду. Пред`явлення до суду позову з вимогами про дострокове погашення усієї заборгованості за своєю правовою природою є пред`явленням такої вимоги позичальнику, а тому банком не допущено порушень порядку пред`явлення такої вимоги боржнику. Обрання певного способу пред`явлення вимоги належить до прав кредитора.
При цьому апеляційним судом встановлено, що перед поданням позову банк також направив позичальнику та поручителю досудові вимоги, а тому доводи заявника про передчасність підстав для дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором є необґрунтованими.
Щодо обґрунтованості розміру заборгованості
Відповідно до частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На обґрунтування позовних вимог банк надав суду розрахунок заборгованості, з яким відповідачі не погодилися. Проте відповідачами, у тому числі заявником, не було надано належних та допустимих доказів на спростування такого розміру заборгованості, зокрема платіжних документів щодо сплати щомісячних чергових платежів, не заявлялось клопотань про призначення судової економічної (бухгалтерської) експертизи.
Зважаючи на наведене, доводи заявника про необґрунтованість розміру заборгованості зводяться лише до припущень, містять вимогу щодо переоцінки наявних у справі доказів. Заявник під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій не надав доказів на спростування доводів позивача та на підтвердження заперечень проти позову, не скористався правом заявлення клопотання про проведення судової економічної (бухгалтерської) експертизи, не надав на підтвердження заперечень доказів погашення заборгованості, зокрема платіжних документів.
Натомість банк, звернувшись до суду з позовом, надав детальний розрахунок заборгованості із зазначенням усіх її складових.
Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 11 ЦПК України 2004 року, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 57 ЦПК України 2004 року).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України 2004 року).
Статтею 59 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню під час ухвалення судового рішення.
Щодо стягнення комісії
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року 
№ 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (з подальшими змінами) у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).
Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції Закону України від 13 січня 2006 року № 3161-IV, чинній на момент укладення кредитного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
Згідно із Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено новим абзацом: «Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною».
Застосовуючи під час вирішення спору положення рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011, Верховний Суд констатує, що у банку припинилося право на отримання усіх платежів, пов`язаних з обслуговуванням кредиту, незалежно від часу укладення кредитного договору, що відповідає імперативному припису частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у наведеній редакції. 
Враховуючи імперативне врегулюванням законодавством про захист прав споживачів умов щодо нарахування комісії з обслуговування кредитного договору, пункт кредитного договору 1.7 щодо сплати комісії за управління кредитом не підлягає застосуванню, отже відсутні правові підстави для задоволення вимоги позову банку в частині стягнення комісії в розмірі 9 056, 91 грн.
Апеляційний суд наведеного не врахував та скасував рішення суду першої інстанції зокрема в частині відмови у стягненні комісії, стягнув з відповідачів на користь банку суму комісії. При цьому рішення суду першої інстанції в цій частині не підлягає залишенню в силі, оскільки суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відсутність у банку права вимоги за кредитним договором в цілому.
Зважаючи на наведене, рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про стягнення комісії підлягають скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.
Щодо порушення судом апеляційної інстанцій правил дослідження доказів
Звернувшись до суду першої інстанції, банк на обґрунтування вимог позову надав суду першої інстанції копії кредитного договору та договору поруки, розрахунок заборгованості за кредитним договором, копії досудових вимог, копію витягу з договору про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Український промисловий банк».
Апеляційний суд, переглядаючи справу, дослідив надані до суду першої інстанції докази, яким суд першої інстанції не надав належної правової оцінки, а також докази, які надані до апеляційного суду на підтвердження належності доказів, наданих до суду першої інстанції.
Відповідно до частин першої та другої статті 303 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. 
Таким чином, враховуючи, як встановив апеляційний суд, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам позивача, не сприяв повному та всебічному розгляду справи, доводи заявника про те, що апеляційний суд дослідив нові докази, надані банком до суду апеляційної інстанції, неподання яких до суду першої інстанції не було зумовлено поважними причинами, не впливають на правильність оскаржуваного судового рішення, оскільки висновки апеляційного суду ґрунтуються не лише на нових доказах, а в основу рішення покладено дослідження тих доказів, які судом першої інстанції належним чином досліджені не були.
Відповідно до статті 304 ЦПК України 2004 року справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цим кодексом.
Під час підготовки розгляду справи апеляційним судом протягом десяти днів з дня отримання справи суддя-доповідач вчиняє такі дії: з`ясовує питання про склад осіб, які беруть участь у справі; визначає характер спірних правовідносин та закон, який їх регулює; з`ясовує обставини, на які посилаються сторони та інші особи, які беруть участь у справі, як на підставу своїх вимог і заперечень; з`ясовує, які обставини визнаються чи заперечуються сторонами та іншими особами; вирішує питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції; за клопотанням сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, вирішує питання про виклик свідків, призначення експертизи, витребування доказів, судових доручень щодо збирання доказів, залучення до участі у справі спеціаліста, перекладача; за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, вирішує питання щодо вжиття заходів забезпечення позову; вчиняє інші дії, пов`язані із забезпеченням апеляційного розгляду справи (стаття 301 ЦПК України 2004 року).
Зважаючи на наведене, суд апеляційної інстанції відповідно до статті 301 ЦПК України 2004 року наділений повноваженнями встановлювати обставини справи, збирати та досліджувати докази.
Доводи заявника про те, що апеляційний суд дослідив нові докази, неподання яких до суду першої інстанції не було зумовлено поважними причинами, відхилені Верховним Судом, оскільки висновки апеляційного суду про наявність підстав для задоволення позову ґрунтуються на досліджених доказах, наданих до суду першої інстанції. Докази, представлені банком до апеляційного суду, надані на підтвердження доводів апеляційної скарги та на спростування висновків суду першої інстанції. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, що це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважаються: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Вирішення питання про поновлення виконання рішення апеляційного суду
За правилами статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Про зупинення виконання або зупинення дії судового рішення постановляється ухвала. Суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Відповідно до частини другої статті 419 ЦПК України з моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 28 серпня 2017 року зупинено виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.
Зробивши висновок про скасування рішення апеляційного суду в частині стягнення заборгованості за комісією, Верховний Суд, керуючись частиною третьою статті 436 ЦПК України, поновлює його виконання в частині, що залишена без змін.
Щодо розподілу судових витрат
Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За правилами частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про часткове задоволення вимог касаційної скарги ОСОБА_1 , то судовий збір за подання касаційної скарги підлягає стягненню з банку на користь заявника пропорційно до задоволеної частини вимог, тобто 108, 68 грн (9 056, 91 грн х 1 % х 120 %).
Враховуючи, що банк під час подання позову не сплатив судовий збір, то судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, підлягають стягненню в рівних частках з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в дохід держави у розмірі 3 653, 43 грн, тобто по 1 826, 72 грн з кожного.
Судові витрати, понесені банком під час апеляційного розгляду справи підлягають пропорційно відшкодуванню відповідачами у рівних частках, тобто по 2 009, 39 грн з кожного.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 413, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 лютого 2017 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2017 року в частині стягнення заборгованості за комісією скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.
У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за комісією відмовити.
В іншій частині рішення Апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2017 року залишити без змін.
Стягнути в рівних частках з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір за подання позову у розмірі по 1 826, 72 грн з кожного.
Стягнути в рівних частках з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у розмірі по 2 009, 39 грн з кожного.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 108, 68 грн.
Поновити виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2017 року в частині, що залишена без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак

Судді                                                                                                              І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

                                                                                                                        С. О. Погрібний

                                                                                                                        В. В. Яремко