Постанова                                                 
Іменем України
26 червня 2019 року
м. Київ
 
справа № 1421/2392/12
 
провадження № 61-20753св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - Первомайський міжрайонний прокурор Миколаївської області в інтересах ОСОБА_1 ,правонаступником якого є ОСОБА_2 ,
представник ОСОБА_2  - ОСОБА_3 ,
відповідач - ОСОБА_4 ,
третя особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - ОСОБА_3 , на рішення Апеляційного суду Миколаївської області                        від 01 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Темнікової В. І., Данилової О. О., Крамаренко Т. В. та касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області                          від 10 липня 2012 року у складі судді Панькова Д. А. та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 01 грудня 2016 року у складі колегії суддів:                   Темнікової В. І., Данилової О. О., Крамаренко Т. В.
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2012 року Первомайський міжрайонний прокурор Миколаївської області в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_2 , про визнання договору дарування 1/2 частини квартир  недійсним та застосування наслідків його недійсності.
 
Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є інвалідом другої групи загального захворювання звернувся до Первомайської міжрайонної прокуратури Миколаївської області за захистом своїх порушених житлових прав, зазначаючи при цьому те, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 10 лютого 1997 року йому належала на праві приватної часткової власності 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 загальною площею 24,4 кв. м.
 
У грудні 2009 року він переніс важку операцію по ампутації правої ноги, але ще з квітня 1998 року його пересування було ускладненим, у результаті чого він отримав другу групу інвалідності. Перед операцією стан його здоров`я був дуже важкий і він був впевнений, що після операції взагалі не зможе себе самостійно обслуговувати. Його сестра ОСОБА_5 переконала його в тому, що її син ОСОБА_4 може надати йому необхідний догляд та допомогу в обмін на частину житла. Ураховуючи те, що така пропозиція надійшла від його близького родича, він погодився і 28 жовтня 2009 року було укладено договір дарування частини указаної квартири, при цьому розуміючи, що ОСОБА_4 буде його довічно утримувати.
 
ОСОБА_4 провідував його, хоча ніякої допомоги не надавав, а після того як він почав висловлювати свої претензії щодо недотримання ним умов домовленості, відповідач попередив його про намір проживати у квартирі зі своєю родиною, оскільки він є власником, та зобов`язав його негайно звільнити квартиру.
 
Відповідач ОСОБА_4 , ураховуючи те, що він тяжко хворів, неправомірно цим скористався, унаслідок чого було укладено зазначений договір дарування частини квартири, який позивач просив суд визнати недійсним та застосувати наслідки його недійсності, повернувши сторони у первісний стан. 
 
У подальшому ОСОБА_1 уточнив свої позовні вимоги, які обґрунтовував тим, що договір дарування, який було укладено між ним і ОСОБА_4 , фактично приховував договір довічного утримання, так як він не мав наміру дарувати своє житло, а бажав залишити його після своєї смерті особі, що його доглядатиме, а саме - ОСОБА_4 . Відповідач свої зобов`язання за договором довічного утримання не виконував.
 
За таких обставин, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд визнати договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 28 жовтня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений Першою Первомайською державною нотаріальною конторою Миколаївської області за реєстровим № 3-1679, удаваним та визнати договір довічного утримання, фактично укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , недійсним у зв`язку з недотриманням вимог законодавства при його укладенні та застосувати наслідки його недійсності, повернувши сторони у первісний стан.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Заочним рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 липня 2012 року позов Первомайського міжрайонного прокурора Миколаївської області в інтересах ОСОБА_1 задоволено. Визнано договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений 28 жовтня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та посвідчений Першою Первомайською державною нотаріальною конторою Миколаївської області за реєстровим                 № 3-1679, удаваним. Визнано договір довічного утримання, фактично укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 , у зв`язку з недотриманням вимог законодавства при його укладенні недійсним та застосовано наслідки його недійсності, повернувши сторони у первісний стан.
 
Рішення міськрайонного суду мотивовано тим, що сторонами було вчинено правочин - договір дарування для приховання іншого правочину - договору довічного утримання. До такого висновку суд дійшов на підставі пояснень ОСОБА_1 , які підтверджуються життєвими обставинами, які склались у позивача на момент вчинення оспорюваного правочину (необхідність проведення складної хірургічної операції, яка у будь-якому разі своїм наслідком мала інвалідність позивача, безпорадність та потребу у сторонньому догляді). Відповідачем не було надано суду належних та допустимих доказів та не було наведено доводів, які б спростовували вищевикладений висновок, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний правочин є удаваним відповідно до статті 235 ЦК України. Крім того, суд дійшов висновку, що сторонами також не були виконані вимоги закону при укладенні удаваного договору довічного утримання щодо його форми, тому такий договір визнано недійсним та застосовано наслідки його недійсності шляхом повернення сторін у первісний стан.
 
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 16 листопада 2016 року до участі у справі було залучено позивачем ОСОБА_2 , як правонаступника позивача ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
 
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 01 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 липня                   2012 року в частині визнання договору довічного утримання, фактично укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , недійсним у зв`язку з недотриманням вимог законодавства при його укладенні та застосування наслідків його недійсності з поверненням сторін у первісний стан скасовано та ухвалено в цій частині позовних вимог нове рішення про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції щодо того, що укладений 28 жовтня 2009 року між ОСОБА_1 та                  ОСОБА_4 договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , посвідчений Першою Первомайською державною нотаріальною конторою Миколаївської області за реєстровим № 3-1679, є удаваним відповідно до статті 235 ЦК України і що фактично між сторонами було укладено договір довічного утримання, відповідає встановленим судом обставинам у справі та вимогам діючого законодавства.
ОСОБА_1 проживав у вказаній квартирі до своєї смерті. Таким чином, передача квартири відповідачу фактично не відбулася. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про те, що укладений між сторонами договір дарування фактично прикривав собою договір довічного утримання.
При цьому апеляційний суд не погодився з висновком міськрайонного суду про необхідність визнання договору довічного утримання, який фактично було укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , недійсним через недотримання сторонами форми договору довічного утримання та застосування наслідків недійсності цього правочину. Необхідність визнання договору довічного утримання недійсним, обґрунтовувалося недотриманням вимог законодавства при його укладенні щодо форми договору довічного утримання. Проте, у рішенні суду не зазначено, в чому ж саме фактично укладений між сторонами договір довічного утримання по формі суперечить законодавству.Договір довічного утримання на час виникнення спірних правовідносин мав укладатися у письмовій формі, підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. При цьому в ньому саме могли бути визначені, а не обов`язково підлягали визначенню всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Ураховуючи встановлені обставини у справі щодо форми правочину, апеляційний суд дійшов висновку, що у суду першої інстанції не було достатніх правових підстав для визнання договору довічного утримання недійсним через недотримання сторонами форми договору під час його укладення та для застосування наслідків його недійсності, а тому рішення 

суду першої інстанції в цій частині позовних вимог апеляційним судом було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у його задоволенні.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі заочне рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення апеляційного суду є незаконним, необґрунтованим й таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм чинного законодавства. Посилався на те, що він не погоджується з висновками, викладеними в оскаржуваному рішенні апеляційного суду, зокрема, про те, що у суду першої інстанції не було достатніх правових підстав для визнання договору довічного утримання недійсним через недотримання сторонами форми договору під час його укладення та для застосування наслідків його недійсності, оскільки, проаналізувавши встановлені обставини у справі у їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що укладений між сторонами договір дарування фактично прикривав собою договір довічного утримання, однак не визнав його недійсним.
 
У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення міськрайонного суду та рішення апеляційного суду в частині визнання договору дарування частини квартири удаваним та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не з`ясували якою була дійсно воля позивача, як власника майна в момент дарування квартири. Суд також не звернув уваги на ту обставину, що він проживав в іншій області з сім`єю, там працював і забезпечувати постійно догляд за позивачем та надавати йому допомогу фізично не міг, а тому і не брав на себе ніяких обов`язків щодо догляду та утримання останнього. Не можна також погодитись з висновком суду, що ОСОБА_1 не мав іншого житла, оскільки йому хоч і належала 1/2 частини спірної квартири, інша половина квартири належала сину позивача - ОСОБА_2 , який нею не користувався, так як проживає в іншій державі, тому у користування позивача знаходилась вся квартира.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 січня 2017 року поновлено ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження рішення Апеляційного суду Миколаївської області                    від 01 грудня 2016 року, було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано з Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області вищезазначену цивільну справу.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року було відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , поданою представником - ОСОБА_3 , на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 01 грудня 2016 року.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2017 року справу за указаним позовом                            за касаційними скаргами ОСОБА_2 в особі представника - ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 01 грудня 2016 року та ОСОБА_4 на заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 липня 2012 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 01 грудня 2016 року призначено до розгляду.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
У червні 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу Хопті С. Ф.
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло    від 10 лютого 1997 року 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 належить на праві приватної часткової власності ОСОБА_1 загальною площею 24,4 кв. м.
 
Відповідно до договору дарування частини квартири від 28 жовтня 2009 року, який було укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , дарувальник передав безоплатно у власність обдарованого 1/2 частину указаної квартири.
 
Судом першої інстанції було встановлено, що після укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_1 продовжував проживати у спірній квартирі.
 
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції було встановлено, що   ОСОБА_1 проживав у вказаній квартирі до своєї смерті, що підтверджується довідкою товариства з обмеженою відповідальністю «Комунтехбудсервіс» (далі - ТОВ «Комунтехбудсервіс») від 15 листопада 2016 року № 1938 та актом                             ТОВ «Комунтехбудсервіс» від 24 листопада 2016 року, згідно якого ОСОБА_1 зі слів сусідів проживав у спірній квартирі до смерті, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Таким чином, передача квартири відповідачу фактично не відбулася.
 
Згідно довідки ТОВ «Комунтехбудсервіс» від 15 листопада 2016 року № 1075 платежі за комунальні послуги здійснювались ОСОБА_1 . 
 
Відповідно до довідки комунального підприємства «Первомайський горводоканал» від 24 листопада 2016 року № 860 особовий рахунок на спірну квартиру оформлено на ОСОБА_1 і станом на 01 грудня 2016 року заборгованості по оплаті немає.
 
Згідно з інформацією з Реєстру прав власності на нерухоме майно 1/2 частина спірної квартири була єдиним житлом ОСОБА_1 . У силу похилого віку ОСОБА_1 (68 років на день укладання договору) та за станом здоров`я (після операції по ампутації ноги) ОСОБА_1 потребував стороннього догляду та матеріальної допомоги. У заяві прокурору від 20 березня 2012 року ОСОБА_1 зазначав, що не маючи інших родичів та відчуваючи погіршання стану здоров`я, подарував своєму племіннику ОСОБА_4 належну йому квартиру, сподіваючись на догляд та турботу з його боку, але з вересня 2011 року останній почав виганяти його на вулицю. У суді першої інстанції ОСОБА_1 давав пояснення, що, підписуючи договір дарування, він вважав, що взамін                       ОСОБА_4 буде доглядати за ним.
 
Реальний (прихований) договір, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , по формі не суперечив законодавству, так як він був вчинений у письмовій формі, нотаріально посвідчений та зареєстрований в установленому законом порядку. Як зазначено у договорі дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1              від 19 грудня 2015 року реєстрація за ОСОБА_4 указаної спірної частини квартири була здійснена комунальним підприємством «Первомайське міжміське бюро технічної інвентаризації» до 2013 року в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 15 лютого 2010 року, реєстраційний номер 26367004, а в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрація права власності була здійснена державним реєстратором Первомайського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області 17 грудня 2015 року, номер запису про право власності 12610352.
 
2.    Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційні скарги ОСОБА_2 в особі представника - ОСОБА_3 та                       ОСОБА_4 задоволенню не підлягають.
 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Згідно зі статтею 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
 
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
 
Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
 
Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
 
Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним.
 
Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16.
Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу (стаття 216 ЦК України).
 
Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.
 
Згідно зі статтею 745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. У редакції, яка діяла на час укладення спірного договору, якщо за таким договором у власність набувачеві передавалось нерухоме майно, він підлягав державній реєстрації.
 
Відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) відповідно до вимог статті 746 ЦК України може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я, а набувачем - повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа.
 
Згідно зі статтею 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.
 
Таким чином, право власності на відчужувану нерухомість переходить до набувача тільки з моменту реєстрації договору.
 
Відповідно до вимог статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов`язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. При цьому, матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, згідно статті 751 ЦК України, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом.
Скасовуючи заочне рішення міськрайонного суду в частині визнання договору довічного утримання, фактично укладеного між ОСОБА_1 та                            ОСОБА_4 , недійсним у зв`язку з недотриманням вимог законодавства при його укладенні та застосування наслідків його недійсності з поверненням сторін  у первісний стан та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову                                       у задоволенні позову, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, виходив з того, що ОСОБА_1 проживав у вказаній квартирі до своєї смерті. Таким чином, передача квартири відповідачу фактично не відбулася. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про те, що укладений між сторонами договір дарування фактично прикривав собою договір довічного утримання.
 
При цьому апеляційний суд, не погоджуючись з висновком міськрайонного суду про необхідність визнання договору довічного утримання недійсним через недотримання сторонами форми договору довічного утримання та застосування наслідків недійсності цього правочину, правильно виходив із того, що у рішенні суду першої інстанції не зазначено, в чому ж саме фактично укладений між сторонами договір довічного утримання по формі суперечить законодавству. Договір довічного утримання на час виникнення спірних правовідносин мав укладатися у письмовій формі, підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Крім того, у ньому саме могли бути визначені, а не обов`язково підлягали визначенню, всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Ураховуючи встановлені обставини у справі щодо форми правочину, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що у суду першої інстанції не було достатніх правових підстав для визнання договору довічного утримання недійсним через недотримання сторонами форми договору під час його укладення та для застосування наслідків його недійсності.
 
Задовольняючи позов в частині визнання договору дарування удаваним, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, виходили з того, що сторонами було вчинено правочин - договір дарування для приховання іншого правочину - договору довічного утримання. До такого висновку суд дійшов на підставі пояснень ОСОБА_1 , які підтверджуються життєвими обставинами, які склались у позивача на момент вчинення оспорюваного правочину (необхідність проведення складної хірургічної операції, яка у будь-якому разі своїм наслідком мала інвалідність позивача, безпорадність та потребу у сторонньому догляді). Відповідачем не було надано суду належних та допустимих доказів та не було наведено доводів, які б спростовували вищевикладений висновок, а тому спірний правочин є удаваним відповідно до статті 235 ЦК України.
 
Доводи касаційних скарг про незаконність та необґрунтованість оскаржуваних судових рішень, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права при їх ухваленні не знайшли свого підтвердження і спростовуються належними та допустимими доказами у справі.
 
Інші доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення залишити без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги  ОСОБА_2 , подану                представником - ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області                       від 10 липня 2012 року у нескасованій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 01 грудня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                           О. М. Осіян
 
                                                                                                                        Н. Ю. Сакара
 
С. Ф. Хопта
 
В. В. Шипович