Постанова
Іменем України
 
16 травня 2019 року
м. Київ
 
справа № 264/3271/16-ц
провадження № 61-37054св18
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),  Олійник А. С., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 , 
відповідач, позивач за зустрічним позовом - Приватне акціонерне товариство «Маріупольський завод важкого машинобудування»,
третя особа - Приватне акціонерне товариство «Азовзагальмаш»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Маріупольський завод важкого машинобудування» на  постанову Апеляційного суду Донецької області від 02 травня 2018 року у складі суддів: Лопатіної М. Ю., Биліни Т. І., Мироненко І. П., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Маріупольський завод важкого машинобудування» (далі - ПрАТ «МЗВМ»), третя особа - Приватне акціонерне товариство «Азовзагальмаш» (далі - ПрАТ «Азовзагальмаш»), про визнання дій щодо підвищення розміру орендної плати за договором найму жилого приміщення неправомірними.
 
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 12 березня 2004 року між нею та відповідачем було укладено договір  найму (оренди) частини кімнати АДРЕСА_1 , умовами якого визначено розмір орендної плати в сумі 100,08 грн, щомісячно, які вона своєчасно сплачувала, проте у 2016 року ПрАТ «МЗВМ» пред`явило претензію щодо сплати заборгованості з орендної плати за період з 2009 року до 2016 рік в загальному розмірі 17 023,88 грн.
 
Посилаючись на те, що розмір орендної плати, визначений договором найму, не переглядався в порядку визначеному цим договором, ОСОБА_1 просила визнати дії ПрАТ «МЗВМ» щодо підвищення розміру орендної плати за договором найму (оренди) від 12 березня 2004 року неправомірними.
 
Заперечуючи проти позову, ПрАТ «МЗВМ» звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про  розірвання договору найму жилого приміщення.
 
Позовні вимоги мотивувало тим, що ОСОБА_1 не виконує умови договору найму (оренди) жилого приміщення від 12 березня 2004 року, а саме з 2012 року не сплачує орендну плату ні на рахунок ні в касу підприємства, у зв`язку з чим просило розірвати вказаний договір на підставі частини другої статті 825 ЦК України.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням  Іллічівського районного суду Донецької області від 14 лютого          2018 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічні позовні вимоги ПрАТ «МЗВМ» задоволено. Розірвано договір найму (оренди) жилого приміщення, укладений 12 березня 2004 року між ПрАТ «МЗВМ» та ОСОБА_1 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем, як наймачем частини жилого приміщення не вносилася плата за користування житлом наймодавцю, що є підставою для розірвання договору найму (оренди) № 24 від 12 березня 2014 року.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Донецької області від 02 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Іллічівського районного суду Донецької області від 14 лютого  2018 року в частині задоволення зустрічних позовних вимог скасовано, у задоволенні позову ПрАТ «МЗВМ» до ОСОБА_1 про розірвання договору найму (оренди) жилого приміщення відмовлено.
 
Рішення суду в частині вирішення первісного позову ОСОБА_1 в апеляційному порядку не оскаржувалося.
 
Скасовуючи частково рішення районного суду та відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПрАТ «МЗВМ», апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_1 на виконання умов договору найму (оренди) № 24 від 12 березня 2014 року своєчасно вносила орендну плату у визначеному договором розмірі належній особі, що свідчить про відсутність підстав для розірвання вказаного договору.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів 
 
У червні 2018 року ПрАТ «МЗВМ» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом  норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов необґрунтованого висновку про виконання позивачем ОСОБА_1 умов договору найму (оренди) № 24 від 12 березня 2004 року, за відсутності належних доказів сплати останньою орендної плати на виконання вказаного договору.
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та надано строк для надання відзиву.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
 
У поданому в грудні 2018 року відзиві на касаційну скаргу, ОСОБА_1 просить залишити без задоволення скаргу  ПрАТ «МЗВМ» , а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін, посилаючись на її законність і обґрунтованість. 

Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду  апеляційної інстанції - без змін.
 
Фактичні обставини справи 
 
Встановлено, що гуртожиток АДРЕСА_1 , належить на праві власності ПрАТ «МЗВМ».
 
12 березня 2004 року між ОСОБА_1 та ПрАТ «МЗВМ» укладено договір оренди (найму) № 24, за умовами якого відповідач передав ОСОБА_1 в оренду 3/5 частин кімнати АДРЕСА_1 .
 
Згідно пунктів 2.1, 2.2  вказаного договору орендна плата за користування частиною приміщення сплачується наймачем у розмірі 100 грн 08 коп. щомісячно готівкою в касу наймодавця або за безготівковим розрахунком, на підставі заяви, у розрахунковий відділ наймодавця не пізніше 28 числа наступного за розрахунковим місяцем.
 
Наймодавець має право вимагати від наймача своєчасного внесення орендної плати, а у разі невнесення наймачем плати за житло протягом 6 місяців договір найму маже бути розірваний в судовому порядку (пункт 6.1.2 договору).
 
01 листопада 2011 року між ПрАТ «МЗВМ» та ПрАТ «Азовзагальмаш» укладено договір оренди № 5542, згідно якого будинок АДРЕСА_1 , передано у користування ПрАТ «Азовзагальмаш».
 
Угодою від 31 березня 2015 року договір оренди № 5542 розірвано, і в той же день між ПрАТ «МЗВМ» та ПрАТ «Азовзагальмаш» укладено новий договір оренди № 2РА-01578/ПА-00974, а в подальшому додаткові угоди №№ 1, 2, 3  за умовами яких  гуртожиток передано у тимчасове платне користування ПрАТ «Азовзагальмаш» строком до 15 квітня 2018 року й досягнуто між сторонами договору домовленість про отримання плати за користування житлом від наймачів орендарем ПрАТ «Азовзагальмаш».
 
У зв`язку з чим, ОСОБА_1 здійснювала сплату орендної плати за користування житлом у касу гуртожитку на рахунки орендаря із зазначенням в квитанціях договору найму (оренди)№ 24 від 12 березня 2004 року, що свідчить про виконання позивачем умов зазначеної угоди.
 
Мотиви з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
Згідно зі статтями 526, 530, 601, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Згідно із частиною першою статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.
 
Відповідно до частини третьої статті 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором.
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 820 ЦК України, розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця.
 
Таким чином, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог про розірвання договору найму (оренди), апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для розірвання договору найму (оренди) № 24 від 12 березня 2004 року  через несплату позивачем орендної плати, оскільки  ПрАТ «Азовзагальмаш» на підставі договору від 31 березня 2015 року експлуатує будівлю гуртожитку, а ОСОБА_1 як наймач вносить в касу гуртожитку плату за користування жилою площею.
 
Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.
 
Доводи касаційної скарги ПрАТ «МЗВМ» зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду залишити  без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416  ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Маріупольський завод важкого машинобудування» залишити без задоволення.
 
Постанову Апеляційного суду Донецької області від 02 травня 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | В. О. Кузнєцов
| А. С. Олійник
| Г. І. Усик