Постанова                                                 
Іменем України
17 липня 2019 року
м. Київ
 
справа № 523/16575/15-ц
 
провадження № 61-31117св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідач - Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси                   від 28 жовтня 2016 року у складі судді Аліни С. С. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2017 року у складі колегії суддів: Плавич Н. Д., Ващенко Л. Г., Колеснікова Г. Я.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, зобов`язання видати ордер на житлове приміщення та укласти договір найму житлового приміщення.
 
Позов мотивовано тим, що вона, починаючи з 2000 року, з дозволу матері ОСОБА_3 та брата ОСОБА_4 постійно проживала у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Вони проживали однією сім`єю та вели спільне господарство, однак, вона не була зареєстрована у вказаній квартирі.
 
Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її брат - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати - ОСОБА_3 .
 
Після смерті матері та брата вона продовжує проживати у квартирі, виконує всі передбачені договором найму обов`язки щодо оплати житлово-комунальних послуг, отримує кореспонденцію, обслуговується у поліклініці за місцем проживання.
 
При житті ОСОБА_3 не встигла зареєструвати її місце проживання у спірній квартирі. Вказувала на те, що вона позбавлена можливості укласти договір найму з Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради, оскільки не зареєстрована у вказаній квартирі.
 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язати Суворовську районну адміністрацію Одеської міської ради видати ордер на житлове приміщення, укласти з нею договір найму на указане житлового приміщення.
 
Короткий змістрішення суду першої інстанції
 
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2016 року                           у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення районного суду мотивовано тим, що за життя ОСОБА_3 та            ОСОБА_4 позивачка ОСОБА_1 не була зареєстрована у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , як член сім`ї наймача, тому відповідно до статті 65 ЖК Української РСР такого статусу вона не набула. Встановлені обставини вказують на те, що законних підстав для проживання позивачки у спірній квартирі немає. ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.
 
Короткий зміст ухвали апеляційного суду
 
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2016 року залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що будь-якої домовленості між наймачами житла та ОСОБА_1 щодо порядку користування квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не існувало. Крім того, було встановлено, що позивач має місце реєстрації                     у м. Одесі, зареєстрована у період з 17 березня 2010 року по 01 липня 2014 року за адресою:         АДРЕСА_2 , що підтверджується відміткою у паспорті. При цьому 20 грудня 2016 року позивачка знову зареєструвалася                          у м.Одесі за вищевказаною адресою. Таким чином, зберігаючи за собою реєстрацію у м. Одеса, ОСОБА_1 заявила про свої права на інше житло. Отже, висновки суду першої інстанції щодо того, що позивачка не набула право користування спірною квартирою відповідно до вимог закону є законними та обґрунтованими.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати указані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильнимзастосуванням норм чинного законодавства. Зазначала про те, що судами було встановлено, що вона оплачувала житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 . Факт її проживання у вказаній квартирі разом з матір`ю підтверджується листами, які надходили на її ім`я. Посилалась на те, що вона постійно проживала разом з братом і матір`ю у спірній квартирі, вела з ними спільне господарство, мати та брат тяжко хворіли і потребували допомоги. Вона їх доглядала і поховала. Ці обставини підтверджені актом від 10 травня 2015 року та показаннями свідків (сусідів по квартирі) і іншими матеріалами, але суд безпідставно не прийняв їх до уваги як докази у справі, чим порушив вимоги статей 212, 213 ЦПК України 2004 року. Крім того, вказувала на те, що адреса реєстрації, яка вказана у її паспорті, є місцем реєстрації осіб, які не мають житлової площі, для отримання соціальної допомоги або відновлення документів (паспорту, посвідчення), однак, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги зазначеного. Для отримання паспорта та переведення дітей до України вона після ухвалення рішення суду знову зареєструвалася за адресою: АДРЕСА_2 , житлова площа їй не надавалась, незважаючи на те, що вона, як особа, яка виховувалася в інтернаті та за станом здоров`я має право на першочергове отримання житлової площі.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано зСуворовського районного суду          м. Одеси зазначену цивільну справу.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України                                     у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
У червні 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 липня             2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням, зобов`язання видати ордер на житлове приміщення та укласти договір найму житлового приміщення призначено до розгляду.
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що відповідно до ордера від 08 травня 1995 року, який видано житлово-комунальним відділом Одеського сталепрокатного заводу                 ім. Дзержинського, ОСОБА_3 (мати позивачки ОСОБА_1 ) надано право на вселення у кімнату АДРЕСА_1 (колишній гуртожиток) (а. с. 10).
 
Відповідно до ордера від 25 листопада 1998 року, який видано житлово-комунальним відділом Одеського сталепрокатного заводу ім. Дзержинського, ОСОБА_4 (брат позивачки ОСОБА_1 ) надано право на вселення у кімнату АДРЕСА_1 (а. с. 11). Таким чином, згідно наданих ордерів у спірній квартирі проживали і були зареєстровані мати і брат ОСОБА_1 . Позивач у вказані ордери включена не була.

У договорі оренди житлового приміщення основним наймачем (орендарем) житла був ОСОБА_4 (а. с. 12).
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , яке видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Одеського міського управління юстиції (а. с. 9).
 
Після смерті сина, у липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до голови виконавчого комітету Суворовської районної ради народних депутатів м. Одеси із заявою про переоформлення на останню особового рахунку на спірну квартиру. Зі змісту заяви встановлено, що у квартирі залишилася проживати і зареєстрована лише ОСОБА_3 . Заява не містить інформації, що у квартирі проживає постійно ще одна особа - позивачка ОСОБА_1 . У період переоформлення особового рахунку основним наймачем ОСОБА_3 не було порушено питання щодо реєстрації позивачки за адресою спірної квартири.
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , яке видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Одеського міського управління юстиції (а. с. 8).
 
ОСОБА_1 у період з 17 березня 2010 року по 01 липня 2014 року була зареєстрована у АДРЕСА_2 .
 
Відповідно до письмової довідки комунальної установи «Міський психіатричний диспансер» від 22 червня 2016 року ОСОБА_1 поставлено діагноз: шизофренія, параноїдна форма, епізодичний тип течії зі змішаним дефектом                     (а. с. 120).
 
Згідно з медичним висновком комунальної установи «Міський психіатричний диспансер» від 25 березня 2011 року № 3 ОСОБА_1 не може проживати у комунальній квартирі, не може проживати в одній кімнаті з членами своєї родини, у тому числі не може проживати в ізольованій квартирі (а. с. 44).
 
Відповідно до письмових квитанцій ОСОБА_1 оплачує житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1                              (а. с. 61-71, 74-75).
 
2.    Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону ухвала апеляційного суду не відповідає.
 
Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
 
У статті 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 61 статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.
 
Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.
 
Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
 
Частиною першою статті 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача.
 
Як роз`яснено у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України                       від 01 листопада 1996 року № 9 (з подальшими змінами) «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
 
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК Української РСР).
 
При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
 
Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом статті 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.
 
Статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.
 
Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
 
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Згідно положень статті 57 ЦПК України 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
 
Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
 
Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, у порушення вимог статей 212-215, 303, 315 ЦПК України 2004 року на зазначені обставини та норми матеріального права уваги не звернув, не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, не встановив фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення справи, зокрема, те, що             ОСОБА_1 є членом сім`ї ОСОБА_3 , продовжує проживати у спірній квартирі, сплачує усі комунальні послуги, отримувала кореспонденцію, вела листування з органами державної влади, також за указаним місцем проживання обслуговується у поліклініці.Не перевірив доводів щодо того, що місцем її реєстрації є комунальна установа «Одеський міський центр обліку бездомних громадян», яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Л. Толстого, будинок № 7, і не дав їм належної оцінки, та не навів підстав та мотивів відхилення зазначених доводів.
 
Отже, передчасними є висновки апеляційного суду про законність та обґрунтованість рішення районного суду, який відмовив у задоволенні зазначеного позову з тих підстав, що ОСОБА_1 не була зареєстрована у спірній квартирі, тому не набула права для проживання у ній, без перевірки доводів позивачки про її постійне проживання з дозволу її матері у спірній квартирі як члена сім`ї та набуття нею таким чином законного права користування спірним житлом.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.
 
Відсутність у Верховного Суду процесуальної можливості досліджувати докази, з`ясовувати обставини справи, необхідні для прийняття рішення, перешкоджає ухваленню нового судового рішення, а тому справа підлягає передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.
 
За таких обставин, ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам                      статті 263 ЦПК України та прийнята з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 06 червня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                           О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
С. Ф. Хопта
 
В. В. Шипович