ПОСТАНОВА
Іменем України
19 липня 2019 року 
Київ
справа №826/6682/14
адміністративне провадження №К/9901/12278/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Соколова В.М.,
суддів: Єресько Л.О.,  Загороднюка А.Г., 
розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2015 року (судді Пилипенко О.Є., Глущенко Я.Б., Шелест С.Б.) у справі №826/6682/14 за позовом громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 до Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України про визнання дій незаконними, визнання рішення неправомірним та незаконним, стягнення моральної шкоди, 

УСТАНОВИВ:
Громадянин Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України (далі - ОКПП «Київ» ДПСУ, відповідач) про:
- визнання незаконним та свавільним його затримання в транзитній зоні Міжнародного аеропорту «Бориспіль» в період з 19 січня 2014 по 28 січня 2014 року; 
- визнання рішення про відмову в перетинанні кордону стосовно позивача від                 19 січня 2014 року неправомірним та незаконним; 
- стягнути за рахунок Державного бюджету на користь позивача відшкодування завданої йому моральної шкоди, спричиненої незаконними діями та рішенням відповідача в розмірі 20 000,00 грн. 
На обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що 19 січня 2014 року був недопущений на територію України при його спробі в`їзду через ОКПП «Київ» ДПСУ. Натомість позивач був поміщений до транзитної зони терміналу, де він утримувався впродовж десяти діб під цілодобовою охороною співробітників відповідача. При цьому, позивачу не були забезпечені мінімальні гігієнічні умови, спальне місце, харчування, питна вода, доступ до правової допомоги та до оскарження дій співробітників відповідача. Позивач вказує, що в результаті ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення про відмову у перетині кордону та позбавлення волі йому, як шукачу притулку, була спричинена моральна шкода.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 серпня 2014 року позов задоволено частково. Визнано незаконним затримання громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 у транзитній зоні Міжнародного аеропорту «Бориспіль» в період з 19 січня 2014 року по 28 січня 2014 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 грудня 2014 року скасовано постанову суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконними діями та рішеннями ОКПП «Київ» ДПСУ в розмірі 20 000 грн та прийнято в цій частині нову постанову, якою позов задоволено частково. Стягнуто з ОКПП «Київ» ДПСУ на користь Громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 завдану йому моральну шкоду, яка спричинена незаконними діями відповідача в розмірі 1 000 грн. В решті постанову суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30 червня 2015 року, судові рішення першої та апеляційної інстанції скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому встановлено, що судами не надано належної правової оцінки обставинам, з якими відповідач пов`язував тримання позивача в період з 19 січня 2014 року по 28 січня 2014 року в транзитній зоні Міжнародного аеропорту «Бориспіль». Крім того, зауважено, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій містять суперечливі висновки. 
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 листопада             2015 року у задоволені позовних вимог громадянину Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2015 року скасовано постанову суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог частково. Визнано незаконним та свавільним затримання громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 в транзитній зоні Міжнародного аеропорту «Бориспіль» в період з 19 січня 2014 по 28 січня            2014 року. Стягнуто з ОКПП «Київ» ДПСУ на користь громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_1 відшкодування завданої йому моральної шкоди, спричиненої незаконними діями та рішенням відповідача в розмірі 2 000,00 грн (дві тисячі гривень). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з судовим рішенням апеляційного суду, представник ОКПП «Київ» ДПСУ звернувся до суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2015 року та залишити в силі постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 листопада 2015 року. Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції припустився помилки та не прийняв до уваги те, що     позивач бажання в`їзду на територію України не виявляв, з заявою про отримання статусу біженця не звертався, а питання матеріального забезпечення в частині обов`язків перевізника покладено на експлуатанта повітряного судна в силу положень Конвенції про міжнародну цивільну авіацію (Чикагська конвенція                1944 року).
Заперечення (відзиву) на касаційну скаргу не надходило.
Суддя Вищого адміністративного суду України ухвалою від 05 лютого 2016 року відкрив провадження у справі за касаційною скаргою ОКПП «Київ» ДПСУ.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.
Підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У січні 2018 року касаційну скаргу відповідача передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад судової колегії: Білоус О.В.(суддя-доповідач), Желтобрюх І.Л., Стрелець Т.Г.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, який здійснено на підставі розпорядження від 30 травня 2019 року                     № 525/0/78-19, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача : Білоуса О.В. (рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20 травня 2019 року №    14), визначено новий склад суду: Соколов В.М. - головуючий суддя (суддя-доповідач), Єресько Л.О., Загороднюк А.Г.
За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, ОСОБА_1 є громадянином Сирійської Арабської Республіки та протягом 2011-2013 років навчався у Донецькому національному медичному університеті. На початку 2013 року позивач втратив паспорт, у зв`язку із чим звернувся до Посольства Сирії із заявою про видачу нового паспорта. Проте, у видачі паспорту було відмовлено та видано довідку на повернення до Сирії.
Позивач 18 січня 2014 року на підставі довідки на повернення до Сирії виїхав з України (місто Київ) до Туреччини.
19 січня 2014 року позивача було повернуто літаком в Україну до аеропорту «Бориспіль». Підставою його повернення уповноваженими органами Турецької Республіки було пред`явлення позивачем підробленого паспортного документу на ім`я громадянина Румунії ОСОБА_2 .
За наслідком вказаних обставин та після співбесіди з позивачем, останнього з зони «приліт» було супроводжено службовцями відповідача через транзитну зону до зони «відліт».
У зоні «відліт» позивач перебував з 19 січня до 28 січня 2014 року, після чого він був супроводжений до органу Державної міграційної служби для подання заяви про отримання статусу біженця.
Вважаючи, затримання в зоні «відліт» в період з 19 січня до 28 січня 2014 незаконним та свавільним, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом за захистом свого порушеного права.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність факту незаконного та свавільного затримання позивача працівниками відповідача у зоні «відліт» з 19 січня 2014 року по 28 січня 2014 року. Суд зазначив, що жодних перешкод позивачу у доступі до реалізації права на отримання ним статусу біженця чи визнання особою, яка потребує додаткового захисту, з боку працівників ОКПП «Київ» ДПСУ вчинено не було, оскільки доказів звернення позивача із відповідною заявою чи відмови у її прийнятті протягом спірного періоду до працівників контрольно-пропускного пункту він не надав. Фактично зволікання позивача стосовно звернення до відповідних установ чи організації призвело до його перебування у залі «відліт» аеропорту «Бориспіль».
Натомість, суд апеляційної інстанції, який здійснював перегляд постанови суду першої інстанції, дійшов протилежних висновків та зазначив, що обмеження свободи пересування у транзитній зоні поширюється на всіх осіб, які в ній знаходяться, оскільки це є зона з особливим режимом пропуску через державний кордон, натомість відповідачем належним чином таке обмеження відносно позивача оформлене не було, а тому тримання позивача в транзитній зоні Аеропорту «Бориспіль» в період з 19 січня 2014 року по 28 січня 2014 року, без відповідного на те рішення, було фактичним позбавленням волі в розумінні статті 5 Конвенції.
Верховний Суд вважає обґрунтованим такий висновок суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої     статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією    та законами України.
Закон України «Про статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011року № 3773-VI (далі - Закон № 3773-VI) визначає правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України.
Відповідно до статті 9 Закону № 3773-VI, строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Іноземці та особи без громадянства, яким не дозволяється в`їзд в Україну, при спробі в`їзду в Україну в пункті пропуску через державний кордон України не перетинають державний кордон України та в найкоротший строк повертаються в державу, з якої вони прибули, або в державу, яка видала паспортний документ.
Згідно з статтею 14 Закону № 3773-VI у разі неможливості негайного повернення іноземця або особи без громадянства вони перебувають у пункті пропуску через державний кордон України до їх повернення.
Таким іноземцям та особам без громадянства у паспортному документі проставляється відмітка про заборону в`їзду в Україну на термін, зазначений у рішенні, прийнятому відповідно до частини третьої статті 13 цього Закону.
За приписами частини третьої статті 7 Закону України «Про прикордонний контроль» 
від 5 листопада 2009 року № 1710-VI (далі - Закон № 1710-VI) уповноважені службові особи державної прикордонної служби України з урахуванням результатів оцінки ризиків можуть проводити повторну перевірку документів осіб, які перетинають державний кордон.
Відповідно до статті 8 вказаного Закону, уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України надають іноземцю, особі без громадянства дозвіл на перетинання державного кордону у разі в`їзду в Україну за умови: 1) наявності в нього дійсного паспортного документа; 2) відсутності щодо нього рішення уповноваженого державного органу України про заборону в`їзду в Україну; 3) наявності в нього в`їзної візи, якщо інше не передбачено законодавством України; 4) підтвердження мети запланованого перебування; 5) наявності достатнього фінансового забезпечення на період запланованого перебування і для повернення до держави походження або транзиту до третьої держави або наявності в нього можливості отримати достатнє фінансове забезпечення в законний спосіб на території України - для громадянина держави, включеної до переліку держав, затвердженого Кабінетом Міністрів України, та особи без громадянства, яка постійно проживає у державі, включеній до такого переліку.
Недотримання іноземцем, особою без громадянства умов перетинання державного кордону на в`їзд в Україну не перешкоджає можливості розгляду в установленому законом порядку питання щодо надання йому притулку чи визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Згідно з статтею 14 Закону № 1710-VI, іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.
Особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право оскаржити відповідне рішення згідно із Законом України «Про звернення громадян» або до суду. Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії. Оскаржене рішення може бути скасовано чи змінено начальником органу охорони державного кордону або скасовано та визнано нечинним судом (частина третя статті 14 Закону № 1710-VI).
Відповідно до частини п`ятої вказаної статті у разі, якщо іноземці, особи без громадянства, яким відмовлено у перетинанні державного кордону при в`їзді в Україну, були привезені в пункт пропуску через державний кордон перевізником, уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону: 1) наказує перевізникові вивезти іноземців, осіб без громадянства в державу, з якої їх було привезено, або в державу, яка видала паспортний документ, або знайти інший спосіб вивезення зазначених осіб за межі території України; 2) до подальшого вивезення іноземців, осіб без громадянства, яким було відмовлено у перетинанні державного кордону при в`їзді в Україну, вживає належних заходів щодо запобігання їх незаконному перетинанню державного кордону.
З наведених правових норм убачається, що відповідач, встановивши обставини на підставі яких слід відмовити в дозволі на перетин кордону України, повинен був прийняти відповідне рішення та вчинити дії направлені на повернення позивача в державу, з якої він прибув, або в державу, яка видала паспортний документ.
Таке рішення про відмову в перетині державного кордону буде підставою для реалізації частини п`ятої статті 14 Закону № 1710-VI для надання можливості перевізнику виконати обов`язок в частині повернення позивача в країну, з якої його було привезено.
Як установлено судами на момент прильоту позивача із Туреччини в Україну останній був депортований із Туреччини, водночас мав довідку на повернення до Сирії. Таким чином, з одного боку у позивача не було правових підстав для перетинання кордону України, а з іншого був документ, на підставі якого він повинен був бути повернутий до Сирії.
Тобто, за вказаних обставин, відповідачем не було вжито заходів направлених на виконання наведених вище приписів законодавства України, внаслідок чого мало місце перебування позивача в межах транзитної зони Міжнародного аеропорту «Бориспіль» упродовж 10 діб, яке останній розцінив як незаконне та свавільне затримання.
У силу норм статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада1950 року (далі - Європейської конвенції з прав людини) визначено, що нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.
Згідно з частиною першою статті 5 Європейської конвенції з прав людини, кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої проводиться процедура депортації або екстрадиції.
Аналіз викладених норм міжнародних нормативних актів свідчить, що в даному випадку, мало місце затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну, при чому, процедура такого затримання законодавством України не визначена. 
Проголошуючи в статті 5 Європейської конвенції з прав людини «право на свободу» мається на увазі особиста свобода в її класичному розумінні, тобто фізичної свободи особи. Її мета - гарантувати, щоб ніхто не був позбавлений цієї свободи свавільним чином. Вона не стосується простого обмеження свободи пересування. Щоб визначитись, чи був хто-небудь «позбавлений волі» у розумінні статті 5, слід виходити з його конкретної ситуації. Треба взяти до уваги цілу низку факторів, таких як тип, тривалість, наслідки й спосіб виконання відповідного заходу. Різниця між позбавленням і обмеженням волі полягає лише в ступені або силі, а не в характері чи сутності.
Тримання іноземців у міжнародних зонах передбачає обмеження свободи, яке не може повною мірою порівнюватися з затриманням у центрах тримання іноземців, які очікують рішення щодо депортації. Таке утримання, що супроводжується заходами щодо нагляду, допускається лише для запобігання незаконній міграції та має співвідноситися з міжнародними зобов`язаннями, зокрема, згідно Женевської конвенції 1951 р. щодо статусу біженців та Європейської конвенції з прав людини. Законний інтерес держави запобігти частим спробам незаконної міграції не повинен позбавляти шукачів притулку захисту згідно вказаних конвенцій.
Ураховуючи те, що позивач був позбавлений волі персоналом ОКПП «Київ» та утримувався у зоні «відліт» терміналу Міжнародного аеропорту «Бориспіль» з 19 січня 2014 року до 28 січня 2014 року під цілодобовою охороною, то відповідач, на підставі указаних вище міжнародних актів, допустив факт обмеження пересування позивачем в межах ОКПП «Київ» та утримання останнього в пункті пропуску через державний кордон України, що знаходиться в зоні терміналу Міжнародного аеропорту «Бориспіль». 
При цьому, перебування позивача в зоні «відліт» чи в зоні «приліт» кардинально не міняє ситуації, факт обмеження пересування мав місце.
Безпідставними є доводи відповідача, що позивач, який прибув до Міжнародного аеропорту «Бориспіль» із заброньованим квитком до Туреччини є транзитним пасажиром, який має безперешкодний доступ до зали прильоту терміналу «Д» та за наявності посадкового талону на стикувальний рейс має доступ до зони відльоту третього рівня терміналу «Д». Не скориставшись посадочним талоном такий пасажир автоматично не перетинає державний кордон України, а навпаки залишається на обмеженій території, однак з правом придбати квиток й вилетіти до іншої країни, правом звернутися через відповідний орган до України з заявою про визнання його біженцем чи особою яка потребує додаткового захисту.
Однак, як уже було встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, позивач, вилетів до Туреччини із України на підставі довідки про повернення до Сирії, в свою чергу Туреччина його депортувала. При цьому, позивач не мав посадкового талону на стикувальний рейс. Відтак, в даному випадку, позивача не можна вважати транзитним пасажиром.
Крім того, слід звернути увагу, що право придбати квиток й вилетіти до іншої країни, право звернутися через відповідний орган до України з заявою про визнання його біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, є лише правом та не може розцінюватись як обов`язок, тоді як відмова у перетинанні державного кордону в порядку, встановленому статтею 14 Закону № 1710-VI, та подальші дії пов`язані із такою відмовою є обов`язком відповідача.
Таким чином, враховуючи, що обмеження свободи пересування у транзитній зоні поширюється на всіх осіб, які в ній знаходяться, оскільки це є зона з особливим режимом пропуску через державний кордон, натомість відповідачем належним чином таке обмеження відносно позивача оформлене не було, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку, що тримання позивача в транзитній зоні Аеропорту «Бориспіль» в період з 19 січня 2014 року по 28 січня 2014 року, без відповідного на те рішення, було фактичним позбавленням волі в розумінні статті 5 Конвенції.
При цьому, не можна вважати право користуватися наявними засобами зв`язку, можливість звернення із заявами до відповідача, придбавати, міняти посадкові талони (квитки), продукти харчування як належну свободу на вільне пересування, оскільки такі можливості не спростовують сам факт обмеженої території пересування та доступу до зовнішнього середовища.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що позовна вимога про визнання незаконним та свавільним затримання позивача в транзитній зоні Міжнародного аеропорту «Бориспіль», яке мало місце в період з 19 січня 2014 по 28 січня 2014 року підлягає задоволенню.
У той же час, враховуючи, що рішення про відмову в перетинанні кордону стосовно позивача не приймалось, позовна вимога про визнання його неправомірним та незаконним задоволенню не підлягає.
Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що відповідачем не вчинено необхідних дій передбачених Законом № 606-XIV, а саме, не прийнято відповідного рішення та вчинено будь-яких дії направлених на повернення позивача в державу, з якої він прибув, або в державу, яка видала паспортний документ, натомість, допущено тримання позивача в транзитній зоні Аеропорту «Бориспіль» в період з 19 січня 2014 року по 28 січня 2014 року, яке було фактичним позбавленням волі в розумінні статті 5 Конвенції. 
Варто зазначити, що у зв`язку з таким затриманням позивача у транзитній зоні Міжнародного аеропорту «Бориспіль» у продовж 10 діб, позивач зазнав душевних страждань, нервового напруження, оскільки він знаходився в не документованому утриманні, в умовах, що порушували його гідність, йому не забезпечувалося спальне місце, прогулянки на свіжому повітрі, одяг, харчування чи вода або умови гігієни.
Відповідно до статті 276 Цивільного кодексу України, орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, фізична особа або юридична особа, рішеннями, діями або бездіяльністю яких порушено особисте немайнове право фізичної особи, зобов`язані вчинити необхідні дії для його негайного поновлення.
Якщо дії, необхідні для негайного поновлення порушеного особистого немайнового права фізичної особи, не вчиняються, суд може постановити рішення щодо поновлення порушеного права, а також відшкодування моральної шкоди, завданої його порушенням.
У відповідності до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від                   31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.
Позивачем не доведено заподіяння йому моральної шкоди в розмірі 20 000,00 грн, оскільки не надано жодного медичного документа, який би свідчив про погіршення стану його здоров`я внаслідок протиправної поведінки суб`єкта владних повноважень, однак, у зв`язку з визнанням незаконним затримання позивача у транзитній зоні Міжнародного аеропорту «Бориспіль» в період з 19 січня 2014 року по 28 січня 2014 року, позивач має право на відшкодування моральної шкоди у визначеному судом апеляційної інстанції розмірі.
Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин.
Отже, оскаржуване судове рішення ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини. Суд апеляційної інстанції під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями    3,    341,    343,    349,    350,    355,    356,    359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ» Державної прикордонної служби України - залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 грудня 2015 року у справі №826/6682/14  - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................
В.М. Соколов
Л.О. Єресько 
 А.Г. Загороднюк ,
Судді Верховного Суду