Постанова
Іменем України
 
17 липня 2019 року 
м. Київ
 
справа № 761/9018/17
провадження № 61-30464св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Білич І. М., Болотова Є. В.,  
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування безпідставно отриманими коштами. 
 
Позов мотивовано тим, що 02 лютого 2011 року та 02 листопада 2011 року він передав ОСОБА_2 по 10 000 доларів США у рахунок попередньої оплати частини дачного будинку. Проте від укладення будь-яких договорів ОСОБА_2 відмовилась, коштів не повернула. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на його користь 20 000 доларів США, що за курсом Національного банку України складало 299 461,24 грн. Вказане рішення виконане відповідачем 10 червня 2015 року.
 
Ураховуючи викладене, позивач просив на підставі статті 536, частини третьої статті 1214 ЦК України стягнути з відповідача проценти за користування коштами на рівні облікової ставки Національного банку України за період з моменту їх передачі до 10 червня 2015 року в сумі 118 815,33 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 червня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 проценти за користування безпідставно набутими коштами, визначеними на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 10 березня 2014 року по 10 червня 2015 року в сумі 59 338,43 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позов ОСОБА_1 є обґрунтованим та наявні правові підстави для його задоволення на підставі частини другої статті 1214, статті 536 ЦК України, а також частини другої статті 1048 ЦК України, яку застосував до спірних правовідносин відповідно до аналогії закону. При цьому суд застосував наслідки спливу позовної давності та стягнув проценти за користування безпідставно набутими коштами за останні три роки, що передували зверненню до суду, а саме з 10 березня 2014 року по 10 червня 2015 року.  
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , задоволено частково, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що відсутні підстави для задоволення позову, оскільки між сторонами існували зобов`язальні правовідносини, що виключає застосування до спірних правовідносин  статей 536, 1212, 1214 ЦК України. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить судове рішення апеляційної інстанції скасувати, а судове рішення місцевого суду змінити, та задовольнити позов в повному обсязі. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року у справі № 761/20862/14-ц були встановлені обставини про те, що ОСОБА_5 набула грошові кошти безпідставно, та вказані обставини є преюдиційними і не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи, однак апеляційний суд вийшов за межі своїх повноважень та почав встановлювати факти, що були вже встановлені судовим рішенням. 
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.  
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
 
У поданому в листопаді 2017 року запереченні, ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 просить касаційну скаргу ПАТ ОСОБА_1 відхилити, оскаржуване рішення апеляційного суду, яке ухвалене із дотриманням вимог процесуального та матеріального законодавства, залишити без змін. 
 
Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
29 травня 2018 року справу № 761/9018/17 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування безпідставно отриманими коштами передано до Верховного Суду.
 
У червні 2019 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд до Великої Палати Верховного Суду в порядку статей 403, 404 ЦПК України.
 
Вивчивши вказану заяву, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, вважає, що вона не підлягає розгляду, оскільки підстав передбачених статтею 403 ЦПК України для передачі справи на  розгляд до Великої Палати Верховного Суду немає.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2019 року вищевказану справу  призначено до судового розгляду.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Статтею 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 02 лютого 2011 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 попередню оплату, аванс у розмірі 10 000 доларів США за продаж своєї частки дачного будинку, який знаходиться  на полонині «Драгобрат» у смт . Ясіня, Рахівського району Закарпатської області.
Крім того, 02 листопада 2011 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 попередню оплату, аванс у розмірі 10 000 доларів США за продаж своєї частки дачного будинку, який знаходиться на полонині « Драгобрат » у смт . Ясіня Рахівського району Закарпатської області.
В подальшому договір купівлі-продажу укладено не було, грошові кошти ОСОБА_1 не повернуто, у зв`язку з чим останній звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 безпідставно отриманих коштів.  
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року позов  ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20 000 доларів США, що еквівалентно згідно курсу Національного банку України станом на 27 листопада 2014 року 299 461,24 грн. 
Вказане рішення 10 червня 2015 року виконано ОСОБА_2 , що нею не заперечується. 
Звертаючись до суду з указаним позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 проценти за користування безпідставно отриманими коштами у розмірі 10 000 доларів США за період з 02 лютого 2011 по 10 червня 2015 року, а також у розмірі 10 000 доларів США за період з 02 листопада по 10 червня 2015 рок у сумі 118 815,33 грн. При цьому вважав, що розмір процентів відповідно до статті 1048 ЦК України визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.  
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20 000 доларів США, що еквівалентно згідно курсу Національного банку України станом на 27 листопада 2014 року 299 461,24 грн. 
 
Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили із положень статті 1212 ЦК України, оскільки між сторонами відсутні належним чином оформлені договірні відносини, так як договору купівлі-продажу чи попереднього договору купівлі-продажу частки дачного будинку укладено не було, тому передані позивачем кошти у розмірі 20 000 доларів США є авансом і повинні бути повернуті в тому розмірі, в якому вони передавалися.   
 
Згідно із частиною третьою статті 61 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.
 
Отже обставини про те, що грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США відповідач утримує без належної правової підстави і не повертає їх позивачу, а тому вони підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, встановлені рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року, є преюдиційними, а тому не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи.
 
Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, вказаних обставин не врахував, не звернув уваги на те, що предметом цієї справи є стягнення процентів за користування безпідставно отриманими коштами, а не стягнення безпідставно отриманих коштів, у зв`язку з чим зосередився на встановленні обставин, які вже були встановлені рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року та відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами, не підлягають доказуванню. 
 
В той же час колегія суддів не може погодитися і з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача процентів за користування безпідставно отриманими коштами на підставі статей 536, 1214 ЦК України та частини другої статті 1048 ЦК України, яку застосував до спірних правовідносин за аналогією закону, з огляду на наступне. 
 
Відповідно до статті 1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 
 
Судами встановлено, що відповідач отримані від позивача грошові кошти 02 лютого 2011 року та 02 листопада 2011 року повернула лише в порядку виконання судового рішення 10 червня 2015 року.     
 
Згідно із частиною другою статті 1214 ЦКу разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 ЦКза користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
 
Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення- прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. 
 
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої  статті 1057 ЦК. 
 
Сторони також мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). При цьому відповідно до частини другої статті 628 ЦКдо відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Тому, зокрема, якщо одна сторона має сплатити іншій певну суму грошових коштів, але сторони досягли згоди про відстрочення сплати такої суми, то розмір процентів, що підлягає сплаті боржником за період, на який надана відстрочка, визначається за правилами статті 1048 ЦК.
 
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні.
 
Отже, висновок суду першої інстанції про необхідність застосовувати до спірних відносин положення частини першої статті 1048 ЦКза аналогією закону, аби визначити розмір процентів, є помилковим, бо, по-перше, у цій справі йдеться про неправомірну поведінку боржника (в той час як частина 1 статті 1048 ЦК застосовується у випадку правомірної поведінки), а по-друге,у законодавстві немає прогалини у цій частині.
 
Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18).
 
Частиною першою статті 3 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексо, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Згідно із частиною першою статті 11 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.  
 
Як вбачається зі змісту позовної заяви вимог про стягнення грошових коштів на підставі статті 625 ЦК України позивачем не заявлялось. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню та ухваленні нового рішення про відмову в позові.  
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 червня 2017 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 14 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.
 
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення процентів за користування безпідставно отриманими коштами відмовити. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | В. О. Кузнєцов
Судді: | В. С. Жданова
| В. М. Ігнатенко
| С. О. Карпенко
| М. Ю. Тітов