Постанова                                             
Іменем України
 
26 червня 2019 року 
м. Київ
 
справа № 640/13046/16-ц
провадження № 61-21885св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого -  Ступак О. В. (суддя-доповідач),
суддів:                 Гулейкова І. Ю.,  Олійник А. С.,
                              Погрібного С. О., Усика Г. І.,
 
учасники справи: 
позивач - Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк»,
відповідач - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Золотоус-Жидкова Оксана Олександрівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк»на рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2016 року у складі судді Бородіної Н. М. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Кружиліної О. А., Кіся П. В., Хорошевського О. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» (далі -            ПАТ «Брокбізнесбанк») звернулося до суду із позовом до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Золотоус-Жидкової О. О. про визнання дій протиправними.
Свої вимоги обґрунтовувало тим, що відповідач посвідчила договір іпотеки                 від 12 жовтня 2007 року № 308Т-52-1, укладений між ПАТ «Брокбізнесбанк» та    ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_3 , не перевіривши належним чином повноваження представника та посвідчила договір іпотеки в порушення статей 5, 44, 47 Закону України «Про нотаріат», пунктів 14, 20, 23 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - Інструкція), що підтверджується рішенням Апеляційного суду Харківської області від 08 липня       2015 року у справі № 646/13114/14ц, яким встановлені порушення нотаріусом Інструкції та Закону України «Про нотаріат», а тому відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року ця обставина не потребує доказуванню.
 
Враховуючи викладене, ПАТ «Брокбізнесбанк» просилосуд визнати дії приватного нотаріуса щодо посвідчення 12 жовтня 2007 року за реєстровим номером № 1736 іпотечного договору № 308Т-52-1, укладеного між АТ «Брокбізнесбанк» та         ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої Мусієнко О. І., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Золотоус-Жидковою О. О.18 вересня 2007 року за реєстровим № 3090, як майновими поручителями ОСОБА_5 , протиправними. 
 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2016року у задоволенні позову ПАТ «Брокбізнесбанк» відмовлено. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що рішення Апеляційного суду Харківської області від 08 липня 2015 року в цивільній справі         № 646/13114/14ц не мають преюдиційного значення для цієї справи, оскільки предметом розгляду справи є визнання недійсними правочинів, довіреності та договору іпотеки. Вимоги, щодо підпису дописок осіб, які вчиняють нотаріальну дію, із зазначенням дати внесених виправлень введені в дію шляхом внесення змін до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України наказом Міністерства юстиції від 15 червня 2009 року № 1062/5, тобто після посвідчення довіреності та договору іпотеки від 12 жовтня 2007 року та зворотної сили не мають. При цьому посилання позивача на те, що якщо дописки і виправлення у нотаріальному документі будуть застережені нотаріусом без підпису відповідних осіб, які заявили про необхідність такої дописки чи виправленні, таке нотаріальне посвідчення втрачає свою юридичну вірогідність, а сам правочин не відповідає принципу юридичної визначеності, як складної частини конституційного принципу верховенства права, оскільки не можливо визначити, чи була на це воля особи, визнані судом безпідставними, так як вчинення вказаних дій ні Інструкція, ні Закон України «Про нотаріат» , які діяли на час посвідчення довіреності та договору іпотеки, не містили.
 
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із відсутності у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Золотоус-Жидковою О. О. підстав, викладених у статті 49 Закону України «Про нотаріат» для відмови у вчиненні правочину під час посвідчення іпотечного договору від 12 жовтня 2007 року № 308Т-52-1.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників
 
У травні 2017 року ПАТ «Брокбізнесбанк»подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року, в якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що в результаті неналежного виконання відповідачем своїх посадових обов`язків, банку завдано шкоди у вигляді неможливості звернення стягнення на предмет іпотеки, і як наслідок втрата забезпечення виконання зобов`язання основним боржником за кредитним договором. Не відповідає дійсності твердження суду першої інстанції, про те, що станом на дату посвідчення договору іпотеки ані Інструкція, ані Закон України «Про нотаріат» не містили в собі положення про обов`язковість у разі виправлення або дописки підпису сторін правочину, які ініціювали ці виправлення чи дописки, оскільки Інструкція, в редакції чинній на 09 вересня 2007 року, а саме речення 2 абзацу 3 пункту 23 передбачала, що дописки і виправлення повинні бути застережені нотаріусом перед підписом відповідних осіб (сторін правочинів та інших осіб, які підписали правочин, заяву та ін.) і повторені в кінці посвідчувального напису. При цьому виправлення мають бути зроблені так, щоб усе помилково написане, а потім закреслене можна було прочитати. 
 
У червні 2017 року на адресу суду від приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Золотоус-Жидкової О. О.надійшли заперечення на касаційну скаргу, у яких вона вказує на те, що якби на момент посвідчення договору іпотеки, були б відомі усі обставини видачі представникові довіреності, на представництво при укладанні договору іпотеки, то безумовно вона б витребувала від представника належним чином оформленої довіреності або особистої присутності власника частки спірної квартири для укладення договору іпотеки. Тобто сам позивач, своїм посиланням, висловлює абсурдність своїх претензій саме до неї. Вона діяла виключно у межах Інструкції, що була чинною на той момент. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про             внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного             процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У травні 2018 року зазначену справу передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 червня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу. 
 
За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень             повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - скасуванню та ухваленню нового рішення про задоволення позову.
 
Судом установлено, що 12 жовтня 2007 року між АТ «Брокбізнесбанк» та       ОСОБА_5 укладений кредитний договір № 308Т-52 про надання банком позичальнику кредиту у розмірі 161 600,00 грн на строк із 12 жовтня 2007 року до        12 жовтня 2017 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 17,5 % річних для використання на споживчі цілі
 
Цього ж дня між АТ «Брокбізнесбанк», як іпотекодержателем, з однієї сторони, та ОСОБА_4 і ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_3 на підставі спірної довіреності, посвідченої 18 вересня 2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мусієнко О. І. за реєстровим № 3090, як майновими поручителями ОСОБА_5 , із іншої сторони, укладений іпотечний договір                 № 308Т-52-1. За умовами цього договору іпотекодавці з метою забезпечення виконання позичальником ОСОБА_5 основного зобов`язання, що випливає з кредитного договору № 308Т-52, передають в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Золотоус-Жидковою О. О. у реєстрі за № 1736.
 
У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати частково недійсною довіреність від 18 вересня 2007 року, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мусієнко О. І. за реєстровим номером 3090, у частині уповноваження ОСОБА_2 на укладення від його імені договорів іпотеки та передачу в іпотеку 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 ; визнати недійсним іпотечний договір від 12 жовтня 2007 року № 308Т-52-1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Золотоус-Жидковою О. О. за реєстровим номером 1736; скасувати усі обмеження та обтяження на вищезазначену квартиру, що встановлені на підставі зазначеного іпотечного договору та виключити з Державного реєстру іпотек відомості щодо предмету іпотеки.
 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що він та його брат ОСОБА_4 є власниками по      1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . У серпні 2014 року він отримав ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова та позовну заяву                  ПАТ «Брокбізнесбанк», в якій банк просить звернути стягнення на квартиру в рахунок погашення кредитної заборгованості ОСОБА_5 за кредитним договором              від 12 жовтня 2007 року № 308Т-52 про надання останній кредиту в розмірі   161 000,00 грн. Крім того, у кредитному договорі сторонами зазначено                        ПАТ «Брокбізнесбанк» - іпотекодержатель, ОСОБА_4 - майновий поручитель          1/2 частини квартири, ОСОБА_2 майновий поручитель 1/2 частини квартири, яка діє від його імені на підставі довіреності від 18 вересня 2007 року, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мусієнко О. І. На зазначеній довіреності міститься дописка про повноваження представника щодо передачі квартири в іпотеку, проте, позивачем уповноважено ОСОБА_2 лише на продаж 1/2 частини квартири. Вказані дописки у довіреності зроблені з порушенням Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, (далі - Інструкція), оскільки відсутній його підпис. Враховуючи викладене, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Золотоус-Жидкова О. О. не мала права посвідчувати спірний правочин.
 
Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 08 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2015 року, в цивільній справі № 646/13114/14-ц позов задоволений частково, визнана недійсною довіреність від 18 вересня            2007 року, посвідчена нотаріусом Мусієнко О. І., від імені Секеди П. М., у частині уповноваження ОСОБА_2 укладати договір іпотеки, а також визнаний недійсним договір іпотеки, укладений 12 жовтня 2007 року, між АТ «Брокбізнесбанк» та     ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності від 18 вересня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Золотоус-Жидковою О. О.
 
Задовольняючи позов у справі № 646/13114/14-ц, суд апеляційної інстанції, з яким погодився й суд касаційної інстанції, виходив із того, що дії приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Мусієнко О. І. щодо посвідчення довіреності від 18 вересня 2007 року не відповідають вимогам Інструкції та містять невірогідну інформацію про доручення укласти договір іпотеки. Так, при посвідченні 18 вересня 2007 року довіреності в частині уповноваження ОСОБА_2 на укладення від імені ОСОБА_3 договорів іпотеки та передачі в іпотеку 1/2 частини квартири, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мусієнко О. І. порушений пункт 14 Інструкції. Оскільки приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Золотоус-Жидкова О. О. не витребувала від сторін правочину додаткові відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії та посвідчила спірний договір іпотеки за відсутності волі ОСОБА_3 , то згідно з частиною третьою статті 203, статті 215 ЦК України довіреність від 18 вересня      2007 року та договір іпотеки підлягають визнанню недійсними. 
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Таким чином, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
 
Можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. 
 
Нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені цим Законом України «Про нотаріат», із метою надання їм юридичної вірогідності. 
 
Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. 
 
Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»передбачено що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Установивши, щорішенням Апеляційного суду Харківської області від 08 липня       2015 року у справі № 646/13114/14ц, яке набрало законної сили та є преюдиційним для розгляду цієї справи встановлено, що приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Золотоус-Жидкова О. О. відповідно до пункту 20 Інструкції в редакції 2007 року повинна була витребувати від сторін договору іпотеки, укладеного 12 жовтня 2007 року між АТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності від 18 вересня 2007 року, додаткові відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, а саме: надання належним чином оформленої довіреності на право укладення договору іпотеки, або особистої участі ОСОБА_3 при укладенні цього договору, Верховний Суд дійшов висновку про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалення нового рішення про задоволення позову, оскільки судовим рішенням встановлено порушення нотаріусом вимог законодавства, що регулюють порядок посвідчення правочинів нотаріусами. 
 
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, під час розгляду цієї справи вдався до переоцінки обставин і доказів, які вже були предметом розгляду справи та яким рішенням Апеляційного суду Харківської області від 08 липня 2015 року надано відповідну оцінку. Зокрема, вдруге досліджувалися законність дій приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Золотоус-Жидкової О. О. при посвідченні договору іпотеки. 
 
Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що підстав для встановлення, чи порушила приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Золотоус-Жидкова О. О. вимоги Інструкції в частині порядку посвідчення правочинів, немає, оскільки судовим рішенням, що набрало законної сили, у справі, в якій відповідач брала участь, установлено, що недотримання нотаріусом вимог закону щодо посвідчення правочину призвело до порушення прав власника Ѕ частини квартири - ОСОБА_3 , яка була предметом договору іпотеки, та як наслідок визнання такого правочину недійсним. Нотаріус при посвідченні договору іпотеки не піддала сумніву довіреність, що містила непосвідченні дописування про уповноваження             ОСОБА_3 . ОСОБА_2 , вчиняти від його імені правочини щодо належної йому частини квартири.
 
У свою чергу, визнання недійсним договору іпотеки, має наслідком втрати                ПАТ «Брокбізнесбанк» можливості задовольнити свої кредиторські вимоги щодо стягнення заборгованості, що виникла за договором від 12 жовтня 2007 року              № 308Т-52, укладеного між АТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_5 , за рахунок предмета іпотеки, який забезпечував виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором. 
 
Узагальнюючи викладене, Верховний Суд доходить висновку про те, що у справі, яка переглядається, судові рішення попередніх інстанцій ухвалені з порушенням норм процесуального права, а саме статті 61 ЦПК України 2004 року. 
 
Щодо заяви приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Золотоус-Жидкової О. О. прозастосування судом строку позовної давності 
 
Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідачем подано заяву про застосування строку позовної даності, яка обґрунтована тим, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки з часу посвідчення нею правочину минуло дев`ять років.
 
Відповідно до вимог статті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК Українистановить три роки.
 
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК Українисплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
 
Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК Українисуд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свободратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.
 
Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.
 
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня       2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації»,    пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).
 
Відповідно до статті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законіз метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
 
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК Україниперебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
 
Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених закономможливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.
 
Ураховуючи, що метою встановлення у законіпозовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.
 
Відповідно до статті 257 ЦК Українизагальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
 
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня             1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№ 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
 
Установивши, що недійсність договору іпотеки, укладеного 12 жовтня 2007 року між АТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_3 , пов`язана із порушенням приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Золотоус-Жидкової О. О. вимог Закону України «Про нотаріат» та Інструкції при посвідченні цього договору, установлена рішенням Апеляційного суду Харківської області від 08 липня 2015 року, а з цим позовом ПАТ «Брокбізнесбанк» звернулося до суду у серпні 2016 року, Верховний Суд приходить висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, оскільки він позивачем не пропущений.  
 
Так як у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони ухвалені із порушення норм процесуального права та ухвалення нового рішення про задоволення позову.
 
Щодо клопотання приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Золотоус-Жидкової О. О. про закриття провадження у справі
 
26 червня 2019 року на електронну адресу суду надійшло клопотання відповідача про закриття провадження у справі.
 
Свої вимоги приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Золотоус-Жидкова О. О. обґрунтовувала тим, що 10 червня 2019 року уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію AT «Брокбізнесбанк»  (далі - Фонд) відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду від 23 травня           2019 року № 1300 державному реєстратору юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань подані документи для державної реєстрації припинення банку як юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
 
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією зі сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.
Відповідно до статті 104 ЦК Україниюридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов`язків іншим юридичним особам - правонаступникам (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або в результаті ліквідації. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.
 
Враховуючи те, що станом на 26 червня 2019 року в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні відомості про те, що ПАТ «Брокбізнесбанк» ліквідовано, Верховний Суд дійшов висновку про залишення без задоволення клопотання відповідача про закриття провадження у справі, оскільки юридична особа вважається ліквідованою з моменту  внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», тобто запису про припинення юридичної особи.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
 
Отже, з приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Золотоус-Жидкової О. О. на користь ПАТ «Брокбізнесбанк» підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг у розмірі 4 547,40 грн.
 
Керуючись статтями 141, 255, 406, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Золотоус-Жидкової Оксани Олександрівни про закриття провадження у справі відмовити. 
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» задовольнити.
 
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 27 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 05 квітня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.
 
Позов Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Золотоус-Жидкової Оксани Олександрівни про визнання дій протиправними задовольнити. 
 
Визнати дії приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Золотоус-Жидкової Оксани Олександрівни щодо посвідчення 12 жовтня 2007 року за реєстровим номером 1736 іпотечного договору № 308Т-52-1, укладеного між Акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мусієнко Оленою Іванівною, 18 вересня 2007 року за реєстровим № 3090, як майновими поручителями ОСОБА_5 , протиправними. 
 
Стягнути з приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Золотоус-Жидкової Оксани Олександрівни на користь Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» судовий збір за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг у розмірі 4 547,40 грн.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                 О. В. Ступак
 
Судді:                                                                           І. Ю. Гулейков 
 
                                                                                                           А. С. Олійник
 
                                                                                     С. О. Погрібний
 
                                                                                                           Г. І. Усик