ПОСТАНОВА
Іменем України

27 серпня 2019 року 
Київ
справа №815/5853/13-а
адміністративне провадження №К/9901/4507/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Пасічник С.С.,
суддів: Васильєвої І.А.,  Юрченко В.П., 
розглянувши у письмовому провадженні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Київському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду у складі судді Завальнюка І.В. від 09 жовтня 2013 року та постанову Одеського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Скрипченка В.О., суддів Осіпова Ю.В., Романішина В.Л. від 09 квітня 2014 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Векторавтотранс» до Державної податкової інспекції у Київському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Векторавтотранс» (далі - позивач, Товариство) звернулося до суду з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Київському районі м. Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області (далі - відповідач, Інспекція), в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 30 липня 2013 року №0002342202, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання по податку на додану вартість (далі - ПДВ) в розмірі 296360 грн. та застосовано штрафні санкції в сумі 65894 грн.

Суди встановили, що відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку Товариства з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 29 березня 2011 року по 31 грудня 2012 року, за результатами якої складений акт №000055/15-51-34/22-01/37608205/136 від 17 липня 2013 року, у якому, окрім іншого, встановлено порушення позивачем пункту 46.1 статті 46, пункту 49.1 статті 49, пункту 181.1 статті 181, пунктів 183.1, 183.2, 183.10 статті 183, пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 188.1 статті 188, підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195, пунктів 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 201.1, 201.4, 201.6 статті 201 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого занижено ПДВ на загальну суму 296360 грн. На підставі акта складено оскаржуване позивачем податкове повідомлення-рішення.

У акті перевірки Інспекція дійшла наступних висновків про: неправомірне формування Товариством податкового кредиту в розмірі 88120 грн. по взаємовідносинам ТОВ «Евро-Прораб» та ТОВ «Буд Імпульс 2012», оскільки перевіркою документально не підтверджено реальності здійснення таких господарських операцій; ненарахування та несплату Товариством податкових зобов`язань з ПДВ згідно актів виконаних робіт (послуг); нереєстрацію Товариством платником ПДВ у результаті перевищення обсягу продажу 300000 грн.; відсутність єдиних міжнародних перевізних документів, що дають право на застосування нульової ставки ПДВ відповідно до підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195 ПК України, у зв`язку з чим позивачем занижено суму зобов`язань зі сплати ПДВ.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 09 жовтня 2013 року позов задоволено частково; визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення від 30 липня 2013 року №0002342202 в частині збільшення суми грошового зобов`язання з ПДВ в розмірі 262894 грн. та застосування штрафних санкцій в розмірі 57527,5 грн.; в задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з наступного: операції між позивачем та ТОВ «Евро-Прораб» та ТОВ «Буд Імпульс 2012» щодо поставки товарів (автошин) є реальними, факт їх вчинення підтверджується належними доказами, а висновки відповідача ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджені жодними документами, тому позивач правомірно включив до складу податкового кредиту суми ПДВ за результатами таких операцій; з огляду на декларації, реєстр податкових накладних, картку рахунку №361, оборотно-сальдову відомість Товариством визначено податкові зобов`язання з ПДВ у повному обсязі та їх не занижено; позивач не мав обов`язку подавати декларацію з ПДВ за липень 2011 року, а сума податкового зобов`язання за цей неповний місяць міститься в декларації за серпень, у зв`язку із чим доводи Інспекції про заниження податкового зобов`язання у липні 2011 року є необґрунтованими; обставини здійснення Товариством міжнародних перевезень, які дають право на застосування нульової ставки ПДВ, підтверджуються належними та допустимими доказами (CMR та складеними актами виконаних робіт), які були надані до перевірки, однак безпідставно не враховані контролюючим органом.

Водночас суд дійшов висновку, що в порушення пунктів 183.1, 183.2 статті 183 ПК України Товариство подало до Інспекції заяву про реєстрацію платником ПДВ не в червні 2011 року, а лише 04 липня 2011 року, а тому внаслідок такої невчасної реєстрації позивачем занижено зобов`язання з ПДВ на 33466 грн. у зв`язку із чим оскаржуване податкове повідомлення-рішення в цій частині є обґрунтованим, а позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Одеський апеляційний адміністративний суд постановою від 09 квітня 2014 року скасував рішення суду першої інстанції та прийняв нову постанову, якою позов Товариства задовольнив повністю; визнав протиправним та скасував податкове повідомлення-рішення від 30 липня 2013 року №0002342202.

Апеляційний суд, погодившись із висновками й мотивами суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, водночас зазначив, що відмовляючи у задоволенні іншої частини позовних вимог останній виходив лише з обставин часу реєстрації позивача як платника податку, тоді як для повного та всебічного розгляду справи необхідно було визначити, на яких правових підставах Інспекцією здійснено нарахування ПДВ у розмірі 33466 грн. Як встановлено у ході апеляційного розгляду, у період з квітня по червень 2011 року Товариство надавало послуги з міжнародного перевезення, що здійснювались на підставі єдиного міжнародного перевізного документа (CMR), й тому мало право на застосування нульової ставки ПДВ, як наслідок, заниження сум податкових зобов`язань з ПДВ не відбувалось.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій просив їх скасувати (рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог) та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

В касаційній скарзі по суті зазначає про помилковість висновків судів попередніх інстанцій та прийняття ними рішення за неправильного застосування судами норм податкового і пов`язаного з ним законодавства, що регулюють підстави, умови, порядок, правильність і обґрунтованість обчислення, відображення і сплату сум ПДВ, посилаючись на обставини, викладені у акті перевірки Товариства.

Письмових заперечень на касаційну скаргу не надходило.

В подальшому справа передана до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і дотримання норм процесуального права, Верховний Суд вказує на таке.

За правилами частини першої статті 341 КАС України (в редакції, чинній на момент прийняття даної постанови) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Що стосується зменшення Товариству суми податкового кредиту у розмірі 88120 грн., судами встановлено, що така сформована позивачем за наслідками взаємовідносин із ТОВ «Евро-Прораб» та ТОВ «Буд Імпульс 2012» у період з березня по грудень 2012 року.

Так, правовідносини з приводу формування платником податку податкового кредиту врегульовані розділом V ПК України, у відповідності до пункту 198.1 статті 198 якого (тут і далі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема, з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг (підпункт а).

Пункт 198.3 статті 198 ПК України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

У відповідності до пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

За визначенням статті 1 Закону України від 16 липня 1999 року №996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон №996-ХІV) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини першої статті 9 Закону №996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Як визначено підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України, господарська діяльність - це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

У відповідності до статті 1 Закону №996-XIV господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Отже правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкових вигод (податкового кредиту) виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій та їх документального підтвердження сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності та належним чином складеної податкової накладної; ділової мети, розумних економічних причин для здійснення операції й подальшого використання придбаного товару (робіт, послуг) у межах господарської діяльності платника.

Наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов`язковою умовою для формування податкових вигод.

У справі, яка розглядається, судами встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 01 лютого 2012 року №1/2-12, укладеного позивачем з ТОВ «Евро-Прораб», останнім на користь Товариства поставлено автошини.

За наслідками виконання зобов`язань ТОВ «Евро-Прораб» видано позивачу податкові накладні від 01 лютого 2012 року №10, від 03 лютого 2012 року №46, від 06 лютого 2012 року №55, від 08 лютого 2012 року №56, від 10 лютого 2012 року№57 на загальну суму ПДВ 34680 грн.

Також встановлено, що на виконання договору поставки від 10 серпня 2012 року №8/т, укладеному між позивачем та ТОВ «Буд Імпульс», останнім на користь Товариства поставлено автошини.

За наслідками виконання зобов`язань ТОВ «Буд Імпульс» видано позивачу податкові накладні від 10 серпня 2012 року №8, від 14 серпня 2012 року №9, від 03 грудня 2012 року №169, від 05 грудня 2012 року №170, від 07 грудня 2012 року №171, від 10 грудня 2012 року №172 на загальну суму ПДВ 53440 грн.

Виконання договорів, як зазначено судами, підтверджується належними чином оформленими документами, а оплата за отримані товари проведена позивачем в повному обсязі.

На підставі зазначених обставин та наведених доказів, оцінка яким була надана з дотриманням норм процесуального законодавства, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що господарські операції між позивачем та ТОВ «Евро-Прораб» та ТОВ «Буд Імпульс 2012» документально підтверджені та фактично здійснені з метою використання в оподатковуваних операціях; відповідачем же - суб`єктом владних повноважень, на якого положеннями частини 2 статті 71 КАС України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваних рішень) покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, в ході розгляду справи не доведено обставин, які б свідчили про порушення позивачем податкового законодавства та наявність яких би призводила до невизнання права позивача на формування відповідних сум податкового кредиту з ПДВ.

Доводи податкового органу ґрунтуються лише на інформації, отриманій за результатами аналізу податкової звітності контрагентів позивача, та без будь-яких фактів фіксації порушення робиться висновок про нереальність господарських операцій із позивачем.

По суті ж, як встановлено судами, перевірка Товариства проводилася без дослідження та аналізу первинних документів позивача по взаємовідносинах із контрагентами, а тому судами правильно зазначено, що висновки податкового органу про порушення позивачем податкового законодавства, які покладені в основу акту перевірки та, відповідно, оскаржуваного рішення, є безпідставними.

При цьому, у випадку невиконання контрагентами свого обов`язку зі сплати податку до бюджету, на обставини чого посилається відповідач, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для таких осіб; зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого права і має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Таким чином касаційний суд погоджується із висновком судів попередніх інстанцій про безпідставність збільшення Товариству суми грошового зобов`язання з ПДВ у розмірі 88120 грн. та застосування відповідних штрафних санкцій у зв`язку з цим.

Судами встановлено, що Товариство виконувало роботи (надавало послуги), у зв`язку з чим складені: акт виконаних робіт від 30 грудня 2011 року по транспортуванню вантажу ТОВ «Контал» на суму 4500 грн., у т.ч. ПДВ - 750 грн.; акт від 30 грудня 2011 року по транспортно-експедиторським послугам ТОВ «Євро-Імпорт» на суму 3200 грн., у т.ч. ПДВ - 533 грн.; акт від 28 грудня 2011 року по транспортно-експедиторським послугам ПАТ «Одескабель» на суму 5426 грн., у т.ч. ПДВ - 904 грн.; акт виконаних робіт по перевезенню вантажу №ОУ-0050 від 20 червня 2012 року ТОВ «Заммлер Україна» на суму 4500 грн., у т.ч. ПДВ - 750 грн.; акт виконаних робіт №ОУ0059 від 24 липня 2012 року по транспортно-експедиторським послугам, виконаним ПП «Опек-1» на суму 16800 грн. Також у лютому надавало послуги з перевезення замовнику ТОВ «Біотрейд» на суму 2400 грн., у т.ч. ПДВ 400 грн.

Згідно декларації з ПДВ за березень 2012 року шляхом коригування у рядку 8.1 Товариство збільшило суму податкових зобов`язань на 400 грн. по контрагенту ТОВ «Біотрейд» згідно акту виконаних робіт за лютий 2012 року та декларації за червень 2012 року на 1383 грн. по контрагенту ПП «Алексі-Транс» згідно акту виконаних робіт за травень 2012 року.

Як зазначили суди, досліджені у ході розгляду справи податкові декларації, реєстр податкових накладних, картка рахунку №361, оборотно-сальдова відомість спростовують висновок контролюючого органу про заниження позивачем податкових зобов`язань з ПДВ в сумі 6698 грн.

Також встановлено, що Товариство зареєстровано платником ПДВ 7 липня 2011 року.

Відповідно до підпункту «а» пункту 202.1 статті 202 ПК України, якщо особа реєструється як платник податку з іншого дня, ніж перший день календарного місяця, першим звітним (податковим) періодом є період, який розпочинається від дня такої реєстрації та закінчується останнім днем першого повного календарного місяця.

За змістом пункту 203.1 статті 203 ПК України податкова декларація подається за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює календарному місяцю, протягом 20 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) місяця.

За наведеного суди виходили з того, що першим звітним періодом для позивача був період з 07 липня 2011 року по 31 серпня 2011 року й, як наслідок, останній не мав обов`язку подавати декларацію з ПДВ за липень 2011 року, а сума податкового зобов`язання за цей неповний місяць міститься в декларації за серпень цього року, у зв`язку із чим висновок Інспекції про заниження податкового зобов`язання з ПДВ у липні 2011 року на 8662 грн. є необґрунтованим.

Стосовно ж висновку відповідача про відсутність єдиних міжнародних перевізних документів, що дають право на застосування нульової ставки ПДВ відповідно до підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195 ПК України, у зв`язку з чим Товариством, як вважає контролюючий орган, занижено суму зобов`язань зі сплати ПДВ у розмірі 159414 грн., слід зазначити наступне.

За змістом абзаців «б», «е» пункту 185.1 статті 185 ПК України об`єктом оподаткування є операції платників податку з: постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.

База оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, ПДВ та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів) (пункт 188.1 статті 188 ПК України).

У відповідності до підпункту «а» пункту 193.1 статті 193 ПК України ставка податку встановлюються від бази оподаткування та становить 17 відсотків.

Положеннями пункту 194.1 статті 194 ПК України визначено, що операції, зазначені у статті 185 цього Кодексу, крім операцій, що не є об`єктом оподаткування, звільнених від оподаткування, та операцій, до яких застосовується нульова ставка, оподатковуються за ставкою, зазначеною в підпункті «а» пункту 193.1 статті 193 цього Кодексу, яка є основною.

Відповідно до абзацу «а» підпункту 195.1.3 пункту 195.1 статті 195 ПК України операції з міжнародного перевезення пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом оподатковуються за нульовою ставкою. Для цілей цього підпункту перевезення вважається міжнародним, якщо таке перевезення здійснюється за єдиним міжнародним перевізним документом.

За змістом наведених положень операції з міжнародного перевезення вантажів, якщо таке перевезення здійснюється за єдиним міжнародним перевізним документом та місце постачання таких послуг не є митна територія України, оподатковуються за нульовою ставкою.

Відповідно до статті 9 Закону №1955-IV факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Під єдиним міжнародним перевізним документом маються на увазі документи, складені мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту. Такими документами можуть бути: авіаційна вантажна накладна (Air Waybill); міжнародна автомобільна накладна (CMR); накладна СМГС (накладна УМВС); коносамент (Bill of Lading); накладна ЦІМ (CIM); вантажна відомість (Cargo Manifest); інші документи, визначені законами України.

Суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку про те, що обставини здійснення позивачем міжнародних перевезень, які дозволяють підприємству застосовувати нульову ставку, підтверджуються належними та допустимими доказами: CMR та складеними актами виконаних робіт, копії яких наявні в матеріалах справи. При цьому зазначені документи були надані до перевірки, однак безпідставно не враховані відповідачем, а тому висновок останнього про заниження Товариством суми податкових зобов`язань з ПДВ в розмірі 159414 грн. не є обґрунтованим.

Окрім того, як правильно зазначено апеляційним судом, обов`язок зі сплати зобов`язань з ПДВ виникає у платника у разі здійснення операцій, зазначених у статті 185 ПК України, крім операцій, що не є об`єктом оподаткування, звільнених від оподаткування, та операцій, до яких застосовується нульова ставка.

У акті перевірки Інспекція посилається на те, що згідно журналу-ордеру по бухгалтерському рахунку 361 «розрахунки з вітчизняними покупцями» за квітень 2011 року сума виконаних позивачем робіт по перевезенню вантажів складає 108000 грн.; за травень 2011 року - 267132 грн.; за червень 2011 року - 92200 грн. При цьому відповідач стверджує, що за квітень-червень 2011 року у позивача відсутні міжнародні провізні документи, які б надавали право на користування « 0» ставкою з ПДВ.

За наведеного відповідач дійшов висновку, що за квітень-травень 2011 року сума від здійснення операцій з постачання товарів (послуг), яка підлягає оподаткуванню ПДВ, складає 375132 грн. і перевищує 300000 грн. на 75132 грн., як наслідок, Товариство зобов`язано сплатити ПДВ, нарахований на суму 75132 грн. та 92200 грн. (за червень 2011 року), тобто у розмірі 33466 грн.

Водночас, як встановлено у ході апеляційного розгляду справи та не спростовано відповідачем, у період з квітня по червень 2011 року Товариство надавало послуги з міжнародного перевезення, що здійснювались на підставі єдиного міжнародного перевізного документа (CMR) для TOB «Будмакс», ТД «Реагент», ПП «Нейрат», TOB «Азбука життя», ПП «Модус» й підтверджується відповідними актами виконаних робіт, які були надані відповідачу під час проведення перевірки.

За таких обставин, роблячи висновок про те, що Товариство у вищезазначений період (квітень-червень 2011 року) мало право застосовувати 0% з ПДВ й заниження сум податкових зобов`язань з ПДВ не відбувалось, суд апеляційної інстанції правильно застосував норми матеріального права.

Доводи ж касаційної скарги не спростовують наведених висновків і фактично зводяться лише до переоцінки встановлених обставин справи, що згідно положень статті 341 КАС України виходить за межі повноважень касаційного суду.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Оскільки у цій справі судом апеляційної інстанції було скасовано повністю постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову, якою позов Товариства задоволено повністю, а також відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає, що постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2014 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 359 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Київському районі м.Одеси Головного управління Міндоходів в Одеській області залишити без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 09 квітня 2014 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

С.С. Пасічник
І.А. Васильєва 
 В.П. Юрченко ,
Судді Верховного Суду