П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
11 червня 2019 року
м. Київ
 
Справа № 800/86/17 (П/9901/73/18)
Провадження № 11-634асі18
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого Князєва В. С., 
судді-доповідача Золотнікова О. С.,
суддів Антонюк Н. О., Анцупової Т. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Кібенко О. Р., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.,
за участю: 
секретаря судового засідання Орєшко Ю. О.,
представника відповідача - Лисюка М. О.,
розглянула в судовому засіданніапеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10 квітня 2018 року (судді Мороз Л. Л., Берназюк Я. О., Бучик А. Ю., Гімон М. М., Гриців М. І.) у справі № 800/86/17 (П/9901/73/18) за адміністративним позовом  ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія) про визнання протиправним і скасування рішеннята
ВСТАНОВИЛА:
У березні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до Вищого адміністративного суду України як суду першої інстанції з адміністративним позовом до ВККС про визнання незаконним і скасування рішення відповідача від 11 січня 2017 року № 1/дп-17, яким позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади.
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що оскаржуване рішення ВККС є незаконним і необґрунтованим, оскільки при постановленні ухвали про обрання запобіжного заходу ОСОБА_2 істотних порушень норм Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) він не допустив, а висновок відповідача про те, що ОСОБА_2 перед затриманням отримав численні травми, у тому числі від працівників міліції, є невмотивованим, оскільки зроблений без обвинувального вироку суду, яким би ці обставини були встановлені. Позивач також вказав на законність і обґрунтованість винесеного ним судового рішення, а можливі допущені порушення норм права можуть бути встановлені лише відповідним судом у передбаченому законом порядку. Проте апеляційний суд, переглядаючи ухвалу слідчого судді ОСОБА_1 про обрання запобіжного заходу ОСОБА_2 , дійшов лише висновку про необхідність застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, але істотних порушень норм КПК України не встановив. При цьому ВККС не уповноважена встановлювати порушення судом норм закону під час прийняття рішень.
На думку позивача, законодавець скасував дисциплінарну відповідальність судді за порушення присяги та вид дисциплінарного стягнення у вигляді подання про звільнення судді за порушення присяги, а ввів інше дисциплінарне стягнення - подання про звільнення судді з посади, яке не може мати зворотну дію у часі. Крім цього, ВККС порушила строки притягнення його до дисциплінарної відповідальності.
Заявою від 18 травня 2017 року позивач змінив підстави адміністративного позову та додатково зазначив, що ВККС позбавила його права надавати пояснення, ставити запитання учасникам провадження, висловлювати заперечення, заявляти клопотання і відводи. У матеріалах дисциплінарної справи наявні матеріали клопотання про обрання запобіжного заходу у кримінальному провадженні № 753/1707/14-к стосовно ОСОБА_2 , які, на думку позивача, є недопустимими доказами, оскільки повноваження в. о. голови ВККС ОСОБА_3, який витребовував ці матеріали, станом на серпень 2014 року були припинені. Від пояснень, які були надані у серпні - вересні 2014 року у дисциплінарній справі, відкритій за рішенням Комісії від 18 серпня 2014 року, позивач відмовився, оскільки такі надавалися неповноважним членам ВККС. При цьому, на думку скаржника, з огляду на відсутність у членів ВККС повноважень станом на серпень - вересень 2014 року, запити членів Комісії в цей період по витребуванню копій матеріалів судових справ, пояснень у суддів, як і отримані за цими запитами матеріали та пояснення, не набувають статусу допустимих доказів.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.
У січні 2018 року справу передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду на підставі підпункту 5 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції Закону № 2147-VIII.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду рішенням від 10 квітня 2018 року відмовив у задоволенні позову.
Не погодившись з указаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав до Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу, на обґрунтування якої зазначив, що це рішення є необґрунтованим, постановленим при неправильному та неповному дослідженні судом доказів, з неправильно та неповно встановленими обставинами справи, а також неправильним застосуванням норм права. На думку скаржника, дійшовши висновку про порушення позивачем частини шостої статті 206 КПК України під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу ОСОБА_2 , суд першої інстанції фактично оцінив зміст і обґрунтованість ухвали слідчого судді ОСОБА_1 від 25 січня 2014 року. Аналогічні висновки містяться і в оскаржуваному рішенні ВККС. Таким чином, відповідач і суд першої інстанції втрутилися у здійснення правосуддя, оскільки безпосередньо надали оцінку окремим процесуальним діям (або бездіяльності) слідчого судді ОСОБА_1 під час розгляду ним клопотання старшого слідчого слідчого відділу Дарницького районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві (далі - СВ Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві) Халімана В. А. про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_2 Водночас у Рішенні Конституційного Суду України від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011 зазначено, що давати оцінку процесуальним діям суддів щодо розгляду конкретної судової справи можуть лише суди апеляційної та касаційної інстанцій. Оцінка процесуальних дій Вищою радою юстиції до винесення судом остаточного рішення у справі означає втручання у здійснення правосуддя, що суперечить частинам першій, другій статті 126, частині першій статті 129 Конституції України. Отже, ВККС та суд першої інстанції допустили неправомірне втручання в процес правосуддя. При цьому суд апеляційної інстанції за результатами перегляду ухвали слідчого судді від 25 січня 2014 року не дійшов висновку про порушення позивачем як слідчим суддею приписів частин шостої та сьомої статті 206 КПК України та не встановив істотних порушень судом норм КПК України, які б могли стати підставою для скасування ухвали слідчого судді та постановлення нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання слідчого.
Скаржник також вказав, що ВККС і Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду всупереч положенням частини першої статті 58 Конституції України та принципу правової визначеності у розумінні рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визнали, що слідчий суддя ОСОБА_1 вчинив істотний дисциплінарний проступок або грубе нехтування обов`язками судді, та застосували як підставу для дисциплінарної відповідальності законодавство, що не існувало станом на 25 січня 2014 року, яке не пом`якшує і не скасовує відповідальність слідчого судді. Разом з тим, вважаючи, що суддя вчинив указані вище дії, суд першої інстанції повинен був зазначити, які саме дії (тобто активні вчинки) було вчинено позивачем. При цьому Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду взагалі не обґрунтував мотиви відхилення аргументів позивача стосовно того, що його притягнуто до дисциплінарної відповідальності та, відповідно, накладено вид дисциплінарного стягнення на підставі законодавства, яке станом на 25 січня 2014 року не існувало.
В оскаржуваному судовому рішенні підтримано висновок ВККС стосовно того, що слідчий суддя ОСОБА_1 проігнорував наявні у справі докази щодо побиття ОСОБА_2 співробітниками спецпідрозділу міліції «Беркут», однак слідчий суддя не має права вирішувати питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною і достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу.
Як під час розгляду дисциплінарної справи так і під час судового розгляду позивач заявляв клопотання про витребування з Прокуратури Вінницької області належним чином завірених копій матеріалів справи № 753/1707/14-к, які 23 лютого 2016 року вилучені в Дарницькому районному суді міста Києва в ході обшуку, проте таке клопотання суд залишив без задоволення, чим позбавив позивача права подавати докази, що передбачено пунктом 2 частини другої статті 44 КАС України.
У зв`язку з викладеним скаржник просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове - про задоволення позову.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 12 липня 2018 року відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначила справу до апеляційного розгляду в судовому засіданні зповідомленням (викликом) сторін.
16 серпня 2018 року ВККС до Великої Палати Верховного Суду подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у якому зазначила про те, що Комісія не перевіряла законність судового рішення, прийнятого позивачем як слідчим суддею 25 січня 2014 року у справі № 753/1707/14-к, і не робила жодних правових висновків з питань, що належать до компетенції відповідного суду. Предметом розгляду Комісією були лише дії слідчого судді щодо неналежного виконання покладених законом на нього службових обов`язків у процесі розгляду справи. Розгляд дисциплінарної скарги ВККС здійснювала у порядку, передбаченому Законом України від 07 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI), керуючись пунктом 31 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII). Рішення Комісії про притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача прийняте у межах трирічного строку, передбаченого для застосування дисциплінарного стягнення. Обираючи вид дисциплінарного стягнення, ВККС врахувала характеристику судді ОСОБА_1 , ступінь його вини, умисний характер вчинених дій та їх наслідки. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду всебічно і повно з`ясував фактичні обставини справи, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення спору по суті, та дійшов правильного висновку про те, що оскаржуване рішення Комісії відповідає вимогам статті 19 Конституції України та статті 2 КАС України, а також вимогам інших законодавчих актів.
Позивач, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, в судові засідання суду апеляційної інстанції 23 жовтня 2018 року, 05 лютого, 26 березня та 11 червня 2019 року не з`явився. 
Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги  ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.
Дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та надані на противагу їм аргументи представника відповідача, заслухавши виступ представника відповідача, перевіривши матеріали справи, Велика Палата Верховного Суду переглянула оскаржуване судове рішення й не виявила порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до ухвалення незаконного судового рішення.
Суд першої інстанції установив, що Указом Президента України від 18 червня 2010 року № 713/2010 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Дарницького районного суду міста Києва строком на п`ять років. 
12 червня 2014 року до ВККС надійшло звернення громадської організації «Майдан - Громадський контроль» (далі - ГО «Майдан - Громадський контроль»), скероване Міністерством юстиції України, про порушення суддею Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_1 норм законодавства України під час прийняття рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно особи, яка була учасником масових заворушень.
Звернення мотивоване тим, що слідчий суддя ОСОБА_1 вчинив дії, що викликають сумнів у його безсторонності, об`єктивності та неупередженості під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_2 , який підозрювався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 296 Кримінального кодексу України (хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом; далі - КК України). Зокрема, заявник зазначив, що 23 січня 2014 року підозрюваного ОСОБА_2 безпідставно було затримано та побито співробітниками спецпідрозділу міліції «Беркут» і пошкоджено його автомобіль. Незважаючи на те, що ОСОБА_2 був потерпілою особою, 25 січня 2014 року його було доставлено до зали судового засідання з лікарні швидкої медичної допомоги з переломом лівої руки, струсом головного мозку, численними гематомами і синцями. Цього ж дня слідчий суддя Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_1 задовольнив клопотання прокурора та застосував до підозрюваного міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. При цьому слідчим суддею було проігноровано відсутність обґрунтованої підозри у вчиненні цією особою кримінального правопорушення та не враховано порушення прав підозрюваного під час його затримання працівниками міліції. Усупереч вимогам частини шостої статті 206 КПК України слідчий суддя не взяв до уваги незадовільний стан здоров`я ОСОБА_2 , його перебування на стаціонарному лікуванні, необхідність подальшої госпіталізації з інтенсивним лікуванням і обстеженням. Також слідчий суддя залишив без уваги позитивні характеристики підозрюваного та звернення народних депутатів України з клопотанням про передачу ОСОБА_2 на особисту поруку.
За результатами проведеної перевірки членом ВККС 17 серпня 2014 року складено висновок із викладенням фактів та обставин, виявлених у ході перевірки, на підставі якого 18 серпня 2014 року Комісією прийнято рішення № 1066/дп-14 про відкриття дисциплінарної справи стосовно судді Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_1 
Проте станом на 12 червня 2014 року повноваження членів ВККС було припинено, у зв`язку із чим прийняте рішення не породжувало юридичних наслідків, а звернення ГО «Майдан - Громадський контроль» було повторно розподілено між членами новоутвореного складу ВККС.
За результатами перевірки викладених у зверненні обставин, членом ВККС складено висновок від 10 вересня 2015 року про наявність підстав для відкриття дисциплінарної справи стосовно судді Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_1
Рішенням від 23 вересня 2015 року № 2385/дп-15 ВККС відкрила дисциплінарну справу стосовно судді ОСОБА_1 з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 83 Закону № 2453-VI у редакції, чинній на момент подання звернення, а саме у зв`язку з істотним порушенням норм процесуального права під час здійснення правосуддя.
11 січня 2017 року ВККС прийняла рішення № 1/дп-17, яким вирішила притягнути до дисциплінарної відповідальності суддю Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_1 та застосувати до нього дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади.
Приймаючи оскаржуване рішення Комісія виходила з такого.
25 січня 2014 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшло клопотання старшого слідчого СВ Дарницького РУ ГУ МВС України Халімана В. А., погоджене прокурором Прокуратури Дарницького району міста Києва Музикою В. М., про застосування до ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014100020000461 від 23 січня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 296 КК України. Клопотання мотивовано тим, що 23 січня 2014 року близько 03 год 00 хв ОСОБА_2 , діючи спільно з ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , безпричинно, з хуліганських мотивів, ігноруючи елементарні норми поведінки, вчинив дії, що спричинили грубе порушення громадського порядку, супроводжувалися особливою зухвалістю і, як наслідок, демонстрували неповагу до суспільства. Під час розгляду судом цього клопотання санкція статті передбачала позбавлення волі на строк від двох до шести років.
Справі було присвоєно реєстраційний номер 753/1707/14-к (провадження № 1-кс/753/103/14) та передано на розгляд слідчому судді ОСОБА_1, який 25 січня 2014 року постановив ухвалу про задоволення клопотання прокурора Прокуратури Дарницького району міста Києва Музики В. М. та застосування до ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів - до 23 березня 2014 року.
З ухвали від 25 січня 2014 року вбачається, що під час вирішення питання про обрання до ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий суддя ОСОБА_1 врахував обставини, які вказували на наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, його вік, стан здоров`я, сімейний стан, відсутність місця реєстрації у місті Києві, наявність місця проживання у місті Києві, відсутність (постійного) офіційного місця роботи, майновий стан, розмір завданої кримінальним правопорушенням майнової шкоди, інформацію про особу підозрюваного, який раніше не був судимий, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого він підозрюється, та дійшов висновку, що менш суворі запобіжні заходи не забезпечують уникнення ризиків, передбачених статтею 177 КПК України. При цьому слідчий суддя не визначив підозрюваному розмір застави з огляду на те, що ОСОБА_2 підозрювався у вчиненні злочину із застосуванням насильства.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 лютого 2014 року скасовано ухвалу слідчого судді від 25 січня 2014 року у справі № 753/1707/14-к (провадження № 1-кс/753/103/14) та застосовано до ОСОБА_2 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у певний період доби, заборонивши йому залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 з 20 год 00 хв по 08 год 00 хв наступної доби. Таким чином, підозрюваний перебував під вартою з 23 січня по 14 лютого 2014 року. 
В оскаржуваному рішенні Комісія зазначила, що з матеріалів перевірки убачається, що вночі 23 січня 2014 року ОСОБА_2 отримав численні травми від невідомих осіб та працівників спеціального підрозділу міліції «Беркут», після чого був затриманий за підозрою у вчиненні злочину. У судовому засіданні 25 січня 2014 року підозрюваний та його захисник у судовому засіданні наголошували на тому, що у зв`язку з незадовільним станом здоров`я ОСОБА_2 проходив стаціонарне лікування у міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги та потребував подальшої госпіталізації з інтенсивним лікуванням й обстеженням, що підтверджується копіями журналу судового засідання та диском з технічною фіксацією.
Отже, слідчий суддя ОСОБА_1, ігноруючи вимоги закону, свідомо не виконав своїх посадових обов`язків щодо захисту прав людини під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу стосовно підозрюваного ОСОБА_2 та не вчинив дій, визначених частиною шостою статті 206 КПК України, а саме: не зафіксував заяви про застосування до підозрюваного насильства під час затримання, не забезпечив невідкладного проведення судово-медичного обстеження особи, не доручив відповідному органу досудового розслідування провести дослідження фактів, викладених у заяві особи.
ВККС дійшла висновку, що суддя Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_1 невиконанням покладених на нього професійних обов`язків під час гострого соціального конфлікту в Україні з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року завдав шкоди авторитету правосуддя, правам і свободам громадян, інтересам суспільства та держави у зв`язку із свідомим нехтуванням чинного на той час законодавства, що є несумісним зі статусом судді. Позивач допустив поведінку, що порочить звання судді і підриває авторитет правосуддя у питаннях моралі, чесності, дотримання етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду.
Обставини справи її учасники під сумнів не ставлять. 
Ураховуючи наявність у матеріалах справи копії матеріалів дисциплінарного провадження, які, у свою чергу, містять копії матеріалів справи № 753/1707/14-к, а також неявки позивача в судові засідання суду апеляційної інстанції, Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 про витребування у Прокуратури Вінницької області копій матеріалів справи № 753/1707/14-к.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду погодився з висновком ВККС про те, що суддя Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_1 вчинив дії, що порочать звання судді, підривають авторитет правосуддя в питаннях моралі, чесності, дотримання етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду, оскільки, ухвалюючи рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не забезпечив дотримання приписів Конституції України та КПК України, не виконав покладених на нього професійних обов`язків щодо контролю за захистом прав людини, а тому Комісія правомірно застосувала до нього дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення з посади судді.
Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованими ці висновки суду першої інстанції з таких міркувань. 
На час подання ГО «Майдан - Громадський контроль» звернення був чинним Закон № 2453-VI.
Відповідно до частини першої статті 84 Закону № 2453-VI (у вказаній редакції) дисциплінарне провадження - це процедура розгляду органом, визначеним законом, звернення, в якому містяться відомості про порушення суддею вимог щодо його статусу, посадових обов`язків чи присяги судді. 
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 85 указаного Закону дисциплінарне провадження щодо суддів місцевих та апеляційних судів здійснює ВККС.
Дисциплінарне провадження щодо судді передбачає здійснення перевірки даних про наявність підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, відкриття дисциплінарної справи, її розгляд і прийняття рішення органом, що здійснює дисциплінарне провадження (частина перша статті 86 Закону № 2453-VI).
Як зазначено вище, 12 червня 2014 року на розгляд ВККС надійшло звернення ГО «Майдан - Громадський контроль» про порушення позивачем як слідчим суддею норм законодавства України при постановленні ухвали від 25 січня 2014 року у справі № 753/1707/14-к.
Проте 11 квітня 2014 року набрав чинності Закон України від 08 квітня 2014 року № 1188-VII «Про відновлення довіри до судової влади в Україні», пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого передбачено, що з дня набрання чинності цим Законом повноваження членів Вищої ради юстиції, крім тих, які перебувають у цьому органі за посадою, та ВККС припиняються. Вища рада юстиції та ВККС формуються відповідно до закону з урахуванням вимог, встановлених пунктом 4 цього розділу, у частині призначення членів Вищої ради юстиції, Комісії з`їздом суддів України.
Отже, на час надходження до ВККС звернення ГО «Майдан - Громадський контроль» повноваження членів ВККС були припинені, у зв`язку із чим рішення відповідача від 18 серпня 2014 року № 1066/дп-14 про відкриття дисциплінарної справи стосовно судді Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_1 не породжувало юридичних наслідків.
09 грудня 2014 року рішенням ВККС № 21/зп-14 визнано повноваження нових членів Комісії, у зв`язку із чим указане звернення було повторно розподілено.
Рішенням від 23 вересня 2015 року № 2385/дп-15 ВККС відкрила дисциплінарну справу стосовно судді ОСОБА_1 з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 83 Закону № 2453-VI у редакції, чинній на момент подання звернення, а саме у зв`язку з істотним порушенням норм процесуального права під час здійснення правосуддя.
Таким чином, доводи ОСОБА_1 стосовно неналежності доказів, зібраних у ході розгляду дисциплінарної справи, є необґрунтованими.
30 вересня 2016 року набрав чинності Закон № 1402-VIII, згідно з пунктом 31 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» якого заяви (скарги) щодо поведінки суддів місцевих та апеляційних судів, отримані ВККС до набрання чинності цим Законом, передаються для розгляду Вищій раді правосуддя, якщо на день набрання чинності цим Законом Комісією не прийнято рішення про відкриття або відмову у відкритті дисциплінарної справи. 
Якщо на день набрання чинності цим Законом ВККС прийнято рішення про відкриття дисциплінарної справи, така справа розглядається колегіями Комісії, визначеними за її рішеннями, у порядку, що діяв на день відкриття дисциплінарної справи. Ухвалюючи рішення за результатами розгляду таких дисциплінарних справ, ВККС застосовує дисциплінарні стягнення, визначені цим Законом.
Оскільки на день набрання чинності Законом № 1402-VIII ВККС відкрила дисциплінарну справу стосовно судді ОСОБА_1, то дисциплінарне провадження здійснювалось відповідачем відповідно до порядку, визначеного Законом № 2453-VI.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 94 Закону № 2453-VI (тут і далі - у редакції, чинній на день відкриття дисциплінарної справи) дисциплінарне провадження щодо суддів місцевих та апеляційних судів здійснює ВККС.
Згідно із частиною першої статті 93 Закону № 2453-VI дисциплінарне провадження - це процедура розгляду звернення з метою встановлення обставин, що можуть бути підставою дисциплінарної відповідальності судді.
Частинами першою, десятою, одинадцятою, тринадцятою статті 95 згаданого Закону визначено, що дисциплінарне провадження щодо судді передбачає здійснення перевірки даних про наявність підстав для притягнення судді до дисциплінарної відповідальності, вирішення питання про відкриття дисциплінарної справи чи відмову в її відкритті, розгляд дисциплінарної справи і прийняття рішення.
Розгляд дисциплінарної справи відбувається у відкритому засіданні, на яке запрошуються особа, за скаргою (заявою) якої відкрито справу, або її представник та суддя, стосовно якого відкрито справу. Будь-які заінтересовані особи мають право бути присутніми на засіданні.
У разі неможливості з поважних причин взяти участь у засіданні органу, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, суддя, справа стосовно якого розглядається, може надати по суті порушених питань письмові пояснення, які додаються до матеріалів справи. Письмові пояснення судді оголошуються на засіданні в обов`язковому порядку. Повторна неявка цього судді на засідання є підставою для розгляду дисциплінарної справи за його відсутності. Неприбуття особи, за зверненням якої відкрито дисциплінарну справу, не перешкоджає її розгляду.
Суддя, стосовно якого розглядається питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності, та/або його представник мають право надавати пояснення, заявляти клопотання про виклик свідків, ставити запитання учасникам провадження, висловлювати заперечення, заявляти клопотання і відводи.
Зі змісту оскаржуваного рішення ВККС убачається та підтверджено матеріалами справи, що суддя ОСОБА_1 неодноразово був повідомлений належним чином про дату, час і місце проведення засідання Комісії, а саме шляхом направлення письмових запрошень для участі у засіданнях Комісії до суду, в якому працює суддя, розміщення оголошень на офіційному вебсайті Комісії та їх дублювання на електронну пошту. Однак, у зв`язку з неявкою позивача на засідання Комісії розгляд дисциплінарної справи неодноразово відкладався, зокрема 04 липня, 26 жовтня, 16 листопада та 26 грудня 2016 року та був призначений на 11 січня 2017 року. Крім того, суддя ОСОБА_1 двічі ознайомлювався з матеріалами дисциплінарної справи та зробив необхідні йому фотокопії документів, про що є відповідні розписки. 
За вказаних обставин Велика Палата Верховного Суду вважає безпідставними твердження позивача про те, що ВККС позбавила його права надавати пояснення, ставити запитання учасникам провадження, висловлювати заперечення, заявляти клопотання і відводи, оскільки Комісія вжила всіх можливих заходів для забезпечення дотримання процесуальних гарантій судді ОСОБА_1 та його права на ефективний захист своїх інтересів.
Оцінюючи рішення Комісії від 11січня 2017 року № 1/дп-17 щодо наявності у ньому посилань на визначені законом підстави дисциплінарної відповідальності судді та мотиви, з яких відповідач дійшов відповідних висновків, Велика Палата Верховного Суду виходить із того, що визначальним критерієм правомірності оскаржуваного рішення відповідача є встановлення дисциплінарним органом обставин, що свідчать про наявність у діях судді ознак істотного дисциплінарного проступку.
Згідно із частиною другою статті 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику ЄСПЛ як джерело права.
Відповідно до Конвенції та практики ЄСПЛ, зокрема, у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Харченко проти України» та «Лабіта проти Італії», обмеження права особи на свободу і особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може бути підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають правило поваги до особистої свободи.
Під час розгляду 25 січня 2014 року клопотання про обрання ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий суддя ОСОБА_1 врахував дані про особу підозрюваного та обставини, які вказували на наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення, проте не визначив підозрюваному розмір застави з огляду на те, що останній підозрювався у вчиненні злочину із застосуванням насильства.
Відповідно до пункту 18 частини першої статті 3 КПК України (тут і далі - у редакції, чинній на час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу) слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.
Основним призначенням слідчого судді є здійснення судового захисту прав і законних інтересів осіб, які беруть участь в кримінальному процесі, забезпечення законності й обґрунтованості обмеження конституційних прав і свобод людини на досудових стадіях кримінального провадження.
Згідно із частиною третьою статті 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.
За правилами частини першої статті 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі, зокрема: вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого.
На підставі частини першої статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Як убачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами, в судовому засіданні 25 січня 2014 року під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу ОСОБА_2 зазначав про те, що під час затримання 23 січня 2014 року його було побито співробітниками спецпідрозділу міліції «Беркут». Такі дані підтверджувалися довідкою Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги від 24 січня 2014 року, звідки й було доставлено підозрюваного до зали судового засідання з переломом лівої руки, струсом головного мозку, численними гематомами та синцями. Підозрюваний просив визнати його потерпілим.
Згідно із частинами шостою та сьомою статті 206 КПК України у вказаній редакції якщо під час будь-якого судового засідання особа заявляє про застосування до неї насильства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі (орган державної влади, державна установа, яким законом надано право здійснювати тримання під вартою осіб), слідчий суддя зобов`язаний зафіксувати таку заяву або прийняти від особи письмову заяву та:
1) забезпечити невідкладне проведення судово-медичного обстеження особи;
2) доручити відповідному органу досудового розслідування провести дослідження фактів, викладених в заяві особи;
3) вжити необхідних заходів для забезпечення безпеки особи згідно із законодавством.
Слідчий суддя зобов`язаний діяти в порядку, передбаченому частиною шостою цієї статті, незалежно від наявності заяви особи, якщо її зовнішній вигляд, стан чи інші відомі слідчому судді обставини дають підстави для обґрунтованої підозри порушення вимог законодавства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі.
Рішенням ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути почуті, тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
У своїх поясненнях, наданих ВККС, суддя ОСОБА_1 вказав, що в матеріалах справи дійсно була довідка про перебування ОСОБА_2 у Київській міській клінічній лікарні швидкої медичної допомоги з 23 січня 2014 по день розгляду клопотання прокурора та наявність у підозрюваного описаних тілесних ушкоджень. Однак слідчий суддя не знайшов підстав для застосування приписів частини сьомої статті 206 КПК України, оскільки зовнішній вигляд підозрюваного не свідчив про порушення вимог законодавства саме під час його затримання або тримання в уповноваженому органі держави, державній установі. Суддя зазначив, що з матеріалів клопотання убачалося, що ОСОБА_2 підозрюється у вчиненні злочину, під час якого він діяв у групі осіб та був учасником побиття потерпілого, внаслідок чого міг отримати тілесні ушкодження.
Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованим висновок ВККС про те, що пояснення судді ОСОБА_1 вказують на свідоме ігнорування наявної в матеріалах справи медичної довідки, а також заяви ОСОБА_2 та його захисника про побиття підозрюваного під час затримання. Дії слідчого судді свідчать про невиконання ним посадових обов`язків щодо захисту прав людини під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою від 13 лютого 2014 року слідчий суддя Шевченківського районного суду міста Києва Циктіч В. М. задовольнив клопотання старшого слідчого в ОВС СУ ГУ МВС України в Київській області Захарова А. В. про зміну запобіжного заходу у кримінальному провадженні від 23 січня 2014 року № 12014100020000461, у якому ОСОБА_2 підозрювався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 294 КК України, та змінив підозрюваному запобіжний захід із тримання під вартою на домашній арешт. 
На обґрунтування поданого клопотання слідчий зазначив, що в ході досудового розслідування було встановлено, що підозрюваний позитивно характеризується та за станом здоров`я потребує лікування.
У зазначеній ухвалі слідчий суддя Циктіч В. М. дійшов висновку, що застосування до підозрюваного домашнього арешту у вигляді цілодобової заборони залишати житло, позбавить його можливості продовжити лікування, тому, приймаючи до уваги стан здоров`я підозрюваного, міцність його соціальних зв`язків, слідчий суддя вважав за можливе змінити запобіжний захід підозрюваному з тримання під вартою на домашній арешт з покладенням обов`язку не залишати житло з понеділка по суботу включно у період з 20.00 год до 08.00 год наступної доби, у неділю - цілодобово.
Апеляційний суд міста Києва, переглядаючи ухвалу судді ОСОБА_1 від 25 січня 2014 року, виходив із даних про особу підозрюваного, його стан здоров`я, а також із того, що він має постійне місце реєстрації та проживання, раніше не судимий, наявність позитивних характеристик з попереднього місця роботи. Суд встановив, що заявлені ризики, хоча й існують, проте з урахуванням даних особистого життя підозрюваного, мають незначний ступінь небезпеки та у своїй сукупності є підставами для застосування відносно ОСОБА_2 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою. При цьому пропорційним тому ступеню небезпеки, ризик якого залишився у кримінальному провадженні, а також тим завданням, які має досягти орган досудового розслідування, є запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною підозрюваному залишати житло у певний період доби.
Проаналізувавши наведені норми процесуального закону, враховуючи практику ЄСПЛ та положення Конвенції, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Комісії, що при постановленні ухвали від 25 січня 2014 року у справі № 753/1707/14-к слідчий суддя ОСОБА_1 не вчинив дій, які сприяють виконанню завдань кримінального провадження, а саме не забезпечив належної охорони прав, свобод і законних інтересів підозрюваного.
Приписами статті 370 КПК України визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У пункті 3 Висновку № 11 (2008) КРЄС щодо якості судових рішень зазначено, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд. 
ЄСПЛ у пункті 58 рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.
Велика Палата Верховного Суду вважає правильним висновок ВККС про те, що слідчий суддя Дарницького районного суду міста Києва ОСОБА_1 у зв`язку із невиконання покладених на нього професійних обов`язків і свідомим нехтуванням законодавства України, чинного на час розгляду справи № 753/1707/14-к, завдав шкоди авторитету правосуддя, правам і свободам громадян, інтересам суспільства та держави, що є несумісним зі статусом судді. Отже, позивач допустив поведінку, що порочить звання судді і підриває авторитет правосуддя в питаннях моралі, чесності, дотримання етичних норм та стандартів поведінки, які забезпечують суспільну довіру до суду.
Статтею 1 Кодексу суддівської етики, затвердженого 22 лютого 2013 року ХІ черговим з`їздом суддів України, установлено, що суддя повинен бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду.
Частиною четвертою статті 54 Закону № 2453-VI (тут і далі - у редакції, що діяла на час постановлення ухвали суддею ОСОБА_1) визначалося, що суддя зобов`язаний своєчасно, справедливо та безсторонньо розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.
Відповідно до Бангалорських принципів поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної ради ООН 27 липня 2006 року № 2006/23, суддя повинен здійснювати свою судову функцію незалежно, виходячи виключно з оцінки фактів, відповідно до свідомого розуміння права, незалежно від стороннього впливу, спонукання, тиску, загроз чи втручання, прямого чи опосередкованого, що здійснюється з будь-якої сторони та з будь-якою метою. Об`єктивність судді є необхідною умовою для належного виконання ним своїх обов`язків. Вона проявляється не тільки у змісті винесеного рішення, а й в усіх процесуальних діях, що супроводжують його прийняття.
У пункті 3.4 Рішення Конституційного Суду України від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011 визначено, що дотримання суддею присяги - його конституційно визначений обов`язок. Таким чином, присяга судді має правову природу одностороннього, індивідуального, публічно-правового, конституційного зобов`язання судді.
Згідно з пунктом 50 Висновку № 3 (2002) КРЄС кожний окремий суддя повинен робити все можливе для підтримання судової незалежності на інституційному та особистому рівнях; судді повинні поводитися гідно при виконанні посадових обов`язків та в особистому житті; вони повинні виконувати свої обов`язки, не допускаючи проявів фаворитизму або дійсної чи видимої упередженості; судді повинні приймати свої рішення з урахуванням усіх моментів, важливих для застосування відповідних юридичних норм, та без урахування усіх питань, що не стосуються суті справи; вони повинні забезпечувати високий ступінь професійної компетентності.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 83 Закону № 2453-VI суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку дисциплінарного провадження з підстави істотного порушення норм процесуального права при здійсненні правосуддя.
У силу частини п`ятої статті 87 Закону № 2453-VI за наслідками дисциплінарного провадження ВККС може прийняти рішення про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді з посади за наявності для цього підстав.
Отже, на час постановлення ухвали суддею ОСОБА_1 Закон № 2453-VI передбачав право ВККС за наслідками дисциплінарного провадження прийняти рішення про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді з посади за наявності для цього підстав. При цьому таке рішення ВККС Законом № 2453-VI у вказаній редакції не визначалося як накладення на суддю дисциплінарного стягнення.
28 березня 2015 року набрав чинності Закон України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» (далі - Закон № 192-VIII), яким Закон № 2453-VI викладено у зміненій редакції. 
Зокрема, стаття 97 Закону № 2453-VI у редакції Закону № 192-VIII передбачала, що до суддів може застосовуватися дисциплінарне стягнення у виді: 
1) попередження;
2) догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця; 
3) суворої догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом трьох місяців; 
4) тимчасового (від одного до шести місяців) відсторонення від здійснення правосуддя - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов`язковим направленням судді до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації, визначеного органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, та подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді; 
5) переведення судді до суду нижчого рівня;
6) висновку про направлення рекомендації до Вищої ради юстиції для вирішення питання щодо внесення подання про звільнення судді з посади з підстав порушення присяги.
Поряд з цим, згідно з пунктом 31 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, який набрав чинності з 30 вересня 2016 року та діяв на час прийняття ВККС оскаржуваного рішення, ухвалюючи рішення за результатами розгляду дисциплінарних справ, провадження у яких відкрито на день набрання чинності цим Законом, ВККС застосовує дисциплінарні стягнення, визначені цим Законом.
Відповідно до положень статті 109 Закону № 1402-VIII у редакції Закону України від 21 грудня 2016 року № 1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» до суддів може застосовуватися дисциплінарне стягнення у виді:
1) попередження;
2) догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом одного місяця;
3) суворої догани - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді протягом трьох місяців;
4) подання про тимчасове (від одного до шести місяців) відсторонення від здійснення правосуддя - з позбавленням права на отримання доплат до посадового окладу судді та обов`язковим направленням судді до Національної школи суддів України для проходження курсу підвищення кваліфікації, визначеного органом, що здійснює дисциплінарне провадження щодо суддів, та подальшим кваліфікаційним оцінюванням для підтвердження здатності судді здійснювати правосуддя у відповідному суді;
5) подання про переведення судді до суду нижчого рівня;
6) подання про звільнення судді з посади.
Пунктом 1 частини восьмої статті 109 Закону № 1402-VIII у згаданій редакції передбачено, що дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади застосовується у разі вчинення суддею істотного дисциплінарного проступку, грубого чи систематичного нехтування обов`язками, що є несумісним зі статусом судді або виявило його невідповідність займаній посаді.
За змістом пунктів 1 та 7 частини дев`ятої цієї статті істотним дисциплінарним проступком, що є несумісним зі статусом судді може бути визнаний, зокрема, будь-який із таких фактів: суддя допустив поведінку, що порочить звання судді або підриває авторитет правосуддя, у тому числі якщо суддя допустив інше грубе порушення закону, що підриває суспільну довіру до суду.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши всі аргументи та доводи сторін, Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованим висновок Комісії, що допущені суддею ОСОБА_1 порушення норм процесуального законодавства та свідоме нехтування ним своїх посадових обов`язків під час розгляду 25 січня 2014 року справи про обрання запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_2 є очевидними та грубими, несумісними зі статусом судді та такими, що підривають авторитет правосуддя.
При цьому, всупереч доводам позивача, ВККС не переглядала прийнятої суддею ухвали у непроцесуальному порядку, а встановила порушення слідчим суддею кримінального процесуального закону та вчинення дій, які не відповідають завданням кримінального провадження, що є підставою для дисциплінарної відповідальності судді.
За таких обставин Комісія правильно застосувала до судді ОСОБА_1 дисциплінарне стягнення у виді подання про його звільнення з посади саме за вчинення істотного дисциплінарного проступку.
Велика Палата Верховного Суду вважає безпідставними доводи позивача про порушення ВККС строків притягнення його до дисциплінарної відповідальності.
Запровадження строку давності притягнення судді до дисциплінарної відповідальності у виді звільнення за порушення присяги відбулося із набранням чинності Законом № 192-VIII, яким викладено Закон № 2453-VI в новій редакції, що набрала чинності з 28 березня 2015 року. 
Згідно із частиною четвертою статті 96 Закону № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII) дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці.
Отже, правила і строки для здійснення дисциплінарного провадження, які можуть бути застосовані при проведенні провадження щодо звільнення за порушення присяги судді, були передбачені саме положеннями Закону № 2453-VI (у редакції Закону № 192-VIII), що набрали чинності з 28 березня 2015 року.
При цьому частина одинадцята статті 109 Закону № 2453-VI у редакції, чинній на час прийняття ВККС оскаржуваного рішення, також визначала, що дисциплінарне стягнення до судді застосовується не пізніше трьох років із дня вчинення проступку без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування судді у відпустці чи здійснення відповідного дисциплінарного провадження.
Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованими доводи відповідача про те, що запровадження строку давності притягнення судді до відповідальності за дії, що підпадають під порушення присяги (істотний дисциплінарний проступок), є заходом, який покращує становище судді порівняно із ситуацією, коли такий строк законодавством визначений не був, а тому застосування Комісією строку давності притягнення судді ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності не суперечить положенням статті 58 Конституції України.
Оскільки суддю ОСОБА_1 у січні 2017 року притягнуто до дисциплінарної відповідальності за дії, вчинені ним у січні 2014 року, то ВККС дійшла обґрунтованого висновку, що встановлений законом трирічний строк притягнення судді до дисциплінарної відповідальності не закінчився.
На підставі частини другої статті 109 Закону № 1402-VIII під час обрання виду дисциплінарного стягнення стосовно судді враховуються характер дисциплінарного проступку, його наслідки, особа судді, ступінь його вини, наявність інших дисциплінарних стягнень, інші обставини, що впливають на можливість притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Дисциплінарне стягнення застосовується з урахуванням принципу пропорційності.
Взявши до уваги істотність проступку та його наслідки, Комісія дійшли висновку, що позитивна характеристика судді та відсутність дисциплінарних стягнень, а також достатній досвід роботи на посаді судді не можуть бути підставою застосування більш м`якого виду дисциплінарного стягнення, ніж подання про звільнення судді з посади, і це буде пропорційним характеру вчиненого проступку та його наслідкам.
Ураховуючи те, що,приймаючи оскаржуване рішення, ВККС діяла на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо, пропорційно, з урахуванням права судді на участь у процесі прийняття рішення, а також своєчасно, тобто протягом розумного строку, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та визнання незаконним і скасування рішення відповідача від 11 січня 2017 року № 1/дп-17, яким позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно з положеннями статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду розглянув справу з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, то апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 266, 308, 310, 315, 316, 322 і 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10 квітня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                                      В. С. Князєв 
 
Суддя-доповідач                                                                                                  О. С. Золотніков
 
Судді:                                    Н. О. Антонюк                                                        Л. М. Лобойко
 
                                               Т. О. Анцупова                                                       Н. П. Лященко
 
С. В. Бакуліна                                                        О. Б. Прокопенко
 
В. В. Британчук                                                      В. В. Пророк
 
Ю. Л. Власов                                                           Л. І. Рогач
 
Д. А. Гудима                                                                       О. М. Ситнік
 
В. І. Данішевська                                                  В. Ю. Уркевич
 
Ж. М. Єленіна                                                         О. Г. Яновська
 
О. Р. Кібенко