ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
15 травня 2019 року
м. Київ
 
Справа № 587/1428/18
Провадження № 14-628цс18
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Ситнік О. М.,
 
суддів: Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Золотнікова О. С., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Фермерське господарство «Садко Р. І.» (далі - ФГ «Садко Р. І.»),
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ліквідатор ФГ «Садко Р. І.» арбітражний керуючий Чупрун Євген Вікторович,
 
розглянула в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 
 
на ухвалу Сумського районного суду Сумської області від 03 серпня 2018 року у складі судді Дашутіна І. В. та постанову Апеляційного суду Сумської області від 12 вересня 2018 року у складі колегії суддів Киворотенка В. І., Хвостика С. Г., Собини О. І.
 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ФГ «Садко Р. І.», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ліквідатор ФГ «Садко Р. І.» арбітражний керуючий Чупрун Є. В., про встановлення факту укладення договору, і
 
УСТАНОВИЛА:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що відповідач ФГ «Садко Р. І.» в особі ліквідатора Чупруна Є. В. не визнає факту укладення між сторонами договору купівлі-продажу зернозбирального комбайна CASE IH 2388 та устаткування до нього від 26 грудня 2009 року, акта приймання-передачі від 27 грудня 2009 року, угоди про залік зустрічних грошових вимог від 22 січня 2010 року, оригінали яких позивачем втрачені.
 
Просив встановити факт укладення між ним та ФГ «Садко Р. І.» договору купівлі-продажу зернозбирального комбайна та устаткування до нього від 26 грудня 2009 року та угоди про залік зустрічних грошових вимог від 22 січня 2010 року.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Ухвалою Сумського районного суду Сумської області від 03 серпня 2018 року закрито провадження у справі.
 
Ухвалу суду першої інстанції мотивовано тим, що господарським судом порушена справа про банкрутство ФГ «Садко Р. І.», а позовні вимоги ОСОБА_1 безпосередньо пов`язані з майновим спором щодо права власності на комбайн, тому мають розглядатися у межах справи про банкрутство в порядку господарського судочинства.
 
Постановою Апеляційного суду Сумської області від 12 вересня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Жулавського С.А. залишено без задоволення. Ухвалу Сумського районного суду Сумської області від 03 серпня 2018 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та зазначив, що відсутність в ухвалі суду посилання на відповідний пункт статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), яка передбачає підстави закриття провадження у справі, не впливає на законність ухвали суду, оскільки висновок суду про те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства є обґрунтованим, а можливість закриття провадження у справі за результатами підготовчого засідання передбачена статтею 200 ЦПК України.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Сумського районного суду Сумської області від 03 серпня 2018 року та постанову Апеляційного суду Сумської області від 12 вересня 2018 року, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди порушили норми процесуального права, зокрема щодо дотримання правил предметної юрисдикції. Вважає помилковими висновки судів, що цей спір підлягає розгляду у порядку господарського судочинства, оскільки позовні вимоги полягають у встановленні факту укладення договору і обумовлені втратою його оригіналу, а підтвердити цей факт в інший спосіб, у тому числі у порядку господарського судочинства, неможливо.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 22 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду, а ухвалою від 12 грудня 2018 року справа передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду з посиланням на частину шосту статті 403 ЦПК України, яка передбачає, що справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду в усіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції.
 
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 27 грудня 2018 року справу прийнято для продовження розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у порядку письмового провадження.
 
Позиція Великої Палати Верховного Суду
 
Велика Палата Верховного Суду, заслухавши доповідь судді, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та матеріали справи, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вирішуючи питання юрисдикційності цього спору, Велика Палата Верховного Суду керується такими міркуваннями.
 
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
 
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
 
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року, закріплено принцип доступу до правосуддя. 
 
Як доступ до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
 
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. 
 
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
 
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
 
Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.
 
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору у порядку певного судочинства.
 
Під час вирішення питання щодо можливості розгляду справи в порядку цивільного судочинства необхідно керуватися завданням цивільного судочинства, передбаченим у статті 2 ЦПК України, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
При цьому суди повинні враховувати принцип правової визначеності і не допускати наявності провадження, а отже і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами з того ж предмета, але судами у різних юрисдикціях.
 
Установлено, що ухвалою Господарського суду Сумської області від 12 травня 2010 року порушено провадження у справі № 19/49-10 за заявою фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про банкрутство ФГ «Садко Р.І.», тобто до звернення ОСОБА_1 з цим позовом до суду.
 
Відповідно до Закону України від 02 жовтня 2012 року № 5405-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання господарських зобов`язань» розділ Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закон України від 14 травня 1992 року № 2343-XII Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом(далі - Закон № 2343-XII) доповнено пунктом 1-1, яким визначено, що положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.
 
У зв`язку з набранням чинності 19 січня 2013 року (за винятком окремих положень) Закону України від 22 грудня 2011 року № 4212-VI «Про внесення змін до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом»» Закон № 2343-XII викладено в новій редакції. 
 
Згідно з пунктом 7 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2343-XII статтю 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) у редакції до 15 грудня 2017 року доповнено пунктом 7, відповідно до якого до підвідомчості господарських судів віднесено справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким кодексивикладено в нових редакціях.
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України в редакції цього Закону провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з пунктом 8 частини першої статті 20 ГПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.
 
Таким чином, вирішуючи питання про визначення юрисдикції (предметної підсудності) справи у спорах фізичної особи з майновими вимогами до боржника, суди повинні враховувати положення пункту 1-1 розділу Х «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 2343-XII, вимоги статті 19 ЦПК України, статті 20 ГПК України та брати до уваги дату порушення господарським судом провадження у справі про банкрутство боржника.
 
Справи про банкрутство боржника, порушені господарськими судами до 19 січня 2013 року, не впливають на визначення юрисдикції цих спорів і їх слід розглядати в порядку цивільного судочинства.
 
Аналогічний правовий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 456/20/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 541/459/17, від 13 березня 2019 року у справі № 740/5146/17 (провадження № 14-588цс18) і підстав для відступу від нього не вбачається.
 
Оскільки ОСОБА_1 пред`явив позов до ФГ «Садко Р. І.», стосовно якого порушено справу про банкрутство до 19 січня 2013 року, суди зробили помилковий висновок про закриття провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки вимоги ОСОБА_1 підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства.
 
З огляду на викладене суди першої та апеляційної інстанцій помилково вказали, що цей спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Справа має розглядатися у порядку цивільного судочинства.
 
Згідно з частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
Оскільки висновок суду першої інстанції про закриття провадження у справі, з яким погодився апеляційний суд, є помилковим, то відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України оскаржувані судові рішення не можуть вважатися законними й обґрунтованими, вони підлягають скасуванню, а справа - поверненню до суду першої інстанції для продовження розгляду.
 
У такому випадку розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не проводиться.
 
Під час розгляду справи суд має врахувати вказані висновки щодо юрисдикції спору та при цьому звернути увагу позивача, що вимоги про встановлення факту підлягають розгляду в порядку окремого провадження та чи сприяє ефективному відновленню порушеного права звернення з вимогами про встановлення факту укладення договору.
 
Керуючись статтями 258, 259, 400, 402, 406, 409, 411, 416, 419ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду 
 
ПОСТАНОВИЛА:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити.
 
Ухвалу Сумського районного суду Сумської області від 03 серпня 2018 року та постанову Апеляційного суду Сумської області від 12 вересня 2018 року скасувати, справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                                                     О. М. Ситнік
 
Судді:                                    Н. О. Антонюк                                          Л. М. Лобойко
С. В. Бакуліна                                          О. Б. Прокопенко
В. В. Британчук                                        Л. І. Рогач
Д. А. Гудима                                            І. В. Саприкіна
О. С. Золотніков                                     В. Ю. Уркевич          
В. С. Князєв                                             О. Г. Яновська
Н. П. Лященко