Постанова 
Іменем України
28 серпня 2019 року
м. Київ
справа № 392/833/16-ц
провадження № 61-23270св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., 
Курило В. П.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: ОСОБА_3 , Українська товарна біржа,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником - ОСОБА_4, на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 лютого 2017 року в складі колегії суддів: Мурашка С. І., Франко В. А., Чельник О. І., 
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Українська товарна біржа, про визнання дійсним договору купівлі-продажу.
На обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що договір купівлі-продажу був укладений на Українській товарній біржі і між сторонами було досягнуто згоди за усіма істотними умовами угоди.
На теперішній час Олександрівською сільською радою Маловисківського району порушено законодавство з питань передачі земельної ділянки у приватну власність громадянину ОСОБА_3 та порушені її права та інтереси, оскільки вона не може належним чином використовувати земельну ділянку прилеглу до будинку відповідно до її призначення.
Звернувшись до нотаріуса їй в усній формі роз`яснено, що договір купівлі-продажу не був посвідчений нотаріально, а лише зареєстрований на біржі, що є порушенням чинного законодавства, що в подальшому тягне за собою недійсність укладеного договору.
За таких обставин вона вирішила звернутися до суду за захистом своїх прав.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області                                       від 29 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач обрала спосіб захисту своїх цивільних прав, який є помилковим на день розгляду справи. 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , задоволено частково. Рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 29 вересня 2016 року скасовано, відмовлено у задоволенні позову з інших підстав.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, щовідсутні підстави для задоволення позовних вимог з підстав, заявлених позивачем. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У березні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Аргументи учасників справ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи судом апеляційної інстанції та помилкового скасування рішення суду першої інстанції.
 
Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу
 
У травні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5  подала заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення суду апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для його скасування немає.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судами встановлено, що 13 червня 2001 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_1 на Українській товарній біржі укладено договір купівлі-продажу нерухомості, предметом якого є житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що розташований у АДРЕСА_1 .
Спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна зареєстрований на Українській товарній біржі, а також право власності ОСОБА_1 на будинок зареєстровано у БТІ. 
Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. 
На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 23 червня 2009 року відповідач ОСОБА_2 отримав спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_8 
Звертаючись до суду з позовом позивач посилалась на те, що сторонами при укладенні договору було досягнуто згоди за усіма істотними умовами договору, продаж будинку вчинено за 200 грн, які вона передала продавцю до підписання договору, відбулася передача майна і вона фактично вступила у володіння придбаним будинком, а тому набула право власності на будинок з надвірними будівлями. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.
Згідно зі статтею 224 ЦК України(в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.
Право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором (стаття 128 ЦК України (у редакції 1963 року).
Відповідно до частини першої статті 45, статті 47 ЦК України (у редакції                          1963 року) недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.
Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частина 2 статті 48 цього Кодексу.
Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Статтею 227 ЦК України(в редакції 1963 року) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).
Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
Відповідно до частини другої статті 47 ЦК України (чинної на час виникнення спірних правовідносин), якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Тобто, для визнання судом угоди дійсною необхідно не лише повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди.
Як на підставу для задоволення позовних вимог позивач не вказувала, що продавець будинку ухилялася від нотаріального посвідчення договору, належних та допустимих доказів ухилення продавця від нотаріального посвідчення договору суду не надано.
Крім того, за змістом статей 128, 153 ЦК України (в редакції 1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Реєстрація бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на червень 2001 року не суперечила чинному законодавству.
Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджену наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09 червня 1998 року№ 121, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року № 399/2839, передбачала підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржою.
Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за                    № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи і вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, враховуючи те, що покупець ОСОБА_1 повністю виконала умови договору купівлі-продажу будинку, сплатила за придбане майно 200 грн, договір у відповідності до вимог частини другої статті 227 ЦК України (в редакції 1963 року) зареєстрований у БТІ, у передбаченому законом порядку угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною, ОСОБА_1 на підставі статей 128, 153 ЦК України (в редакції 1963 року) і статті 49 Закону України «Про власність» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) набула право власності на будинок і правомірно володіє ним, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що підстав для визнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу немає.
Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником - ОСОБА_4 , залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 14 лютого 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                             В. М. Коротун 
С. Ю. Бурлаков
В. П. Курило