Постанова
Іменем  України 
 
20 червня 2019 року
м. Київ
 
справа №  131/1071/15-ц
провадження № 61-16505св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю.,                     Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Жорнище»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 21 вересня 2016 року у складі судді Кривенка Д. Т., ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 02 березня 2017 року у складі колегії суддів:                 Сопруна В. В., Медяного В. М., Матківської М. В.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Жорнище» (далі - ПАТ «Жорнище») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання угоди про розірвання договору оренди земельної ділянки недійсною.
 
Позовна заява мотивована тим, що 23 квітня 2013 року між ПАТ «Жорнище» та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі № 58, а саме земельної ділянки площею 2,6186 га, який зареєстровано реєстраційною службою Іллінецького районного управління юстиції Вінницької області 31 січня                2014 року. Строк дії договору визначено сторонами у пункті 8 та становить 10 років. 23 січня 2015 року на адресу ПАТ «Жорнище» надійшов лист-повідомлення від ОСОБА_1 про те, що договір розірвано відповідно до угоди про розірвання договору оренди землі від 12 серпня 2014 року разом з копією витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 26 грудня                     2014 року, в якому зазначено про державну реєстрацію вказаного правочину. 
 
Позивач вважав, що правочин про розірвання договору оренди землі слід визнати недійсним, оскільки з 25 липня 2012 року до 14 серпня 2014 року ОСОБА_1 займав посаду директора ПАТ «Жорнище» і в порушення статті 71 Закону України «Про акціонерні товариства» не повідомив наглядову раду товариства про намір вчинити такий правочин, хоча був заінтересованою особою. Крім того, ОСОБА_1 підписав правочин від імені ПАТ «Жорнище» з перевищенням повноважень директора, усупереч пунктів 9.13., 9.15. Статуту товариства, без отримання рішення наглядової ради товариства, про що йому було достовірно відомо. Ні на момент вчинення правочину, ні в подальшому правочин не було схвалено ПАТ «Жорнище», хоча повинен бути укладений за взаємною згодою сторін, що передбачено вимогами закону і договору.
 
На підставі вищевикладеного ПАТ «Жорнище» просило визнати правочин               від 12 серпня 2014 року, укладений між ним та ОСОБА_1 , про розірвання договору оренди землі № 58 від 23 квітня 2013 року, а саме: земельної ділянки площею 2,6186 га, за кадастровим номером НОМЕР_1, недійсним.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Заочним рішенням Липовецького районного суду Вінницької області                  від 21 вересня 2016 року позов ПАТ «Жорнище» задоволено.
Визнано недійсною угоду від 12 серпня 2014 року, укладену від імені           ПАТ «Жорнище» та ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі № 58 від 23 квітня 2013 року, а саме земельної ділянки площею              2,6186 га, за кадастровим номером НОМЕР_1 .
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорювана угода                 від 12 серпня 2014 року про розірвання договору оренди землі № 58                       від 23 квітня 2013 року була укладена між ПАТ «Жорнище» та заінтересованою особою ОСОБА_1 , з порушенням порядку встановленого статтею 71 Закону України «Про акціонерні товариства», а також з перевищенням повноважень ОСОБА_1., як представника ПАТ «Жорнище», та за відсутності взаємної згоди сторін на укладення оспорюваної угоди.
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької від 02 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильно висновку про визнання недійсною угоди від 12 серпня 2014 року про розірвання договору оренди землі від 23 квітня 2013 року, оскільки на момент укладання спірної угоди ОСОБА_1 займав посаду директора ПАТ «Жорнище», тому був заінтересованою особою, при цьому усупереч вимогам статті 71 Закону України «Про акціонерні товариства» не проінформував наглядову раду товариства про наявність такої заінтересованості.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
У квітні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасуватирішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами не було враховано, що договір оренди землі від 23 квітня 2013 року також було укладено між                    ПАТ «Жорнище» та ОСОБА_1 без додержання порядку, встановленого статтею 71 Закону України «Про акціонерні товариства», проте наглядова рада ПАТ «Жорнище» 28 грудня 2015 року визнала його таким, що не порушує права товариства та погодила його умови. За таких обставин особа, що подала касаційну скаргу, вважає, що спірна угода про розірвання зазначеного договору не потребувала додаткового погодження наглядової ради, оскільки пунктом 37 договору було передбачено його розірвання за письмовою згодою сторін.
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи. 
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції                     у цивільних справах є Верховний Суд.
 
03 червня 2019 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду у складі колегії суддів Коротенка Є. В. (суддя-доповідач),                          Зайцева А. Ю.,  Курило В. П.
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 23 квітня 2013 року між ОСОБА_1 , як орендодавцем з однієї сторони, та ПАТ «Жорнище», як орендарем з іншої сторони, укладено договір оренди землі № 58, відповідно до умов якого орендодавець передав орендареві у платне користування належну йому згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії                           НОМЕР_2 , земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Жорницької сільської ради Іллінецького району, площею 2,6186 гектарів, кадастровий номер НОМЕР_1. Строк дії договору сторонами визначено на 10 років та узгоджено, що договір набуває чинності після його підписання та державної реєстрації.
 
Із акту прийому-передачі об`єкта оренди, що є додатком до договору оренди землі № 58 від 23 квітня 2013 року вбачається, що об`єкт оренди передано орендарю.
 
12 серпня 2014 року між орендодавцем - ОСОБА_1 та орендарем - ПАТ «Жорнище» укладено угоду про розірвання договору оренди землі, предметом якої є припинення права оренди та дострокове розірвання договору оренди, який укладено 23 квітня 2013 року, земельної ділянки, площею 2,6186 гектарів, що розташована на території Жорницької сільської ради, за межами села Жорнище.
 
З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права, сформованого 26 грудня 2014 року за                  № 31741548 реєстраційною службою Іллінецького районного управління юстиції Вінницької області, вбачається, що угода про розірвання договору оренди землі від 12 серпня 2014 року, укладена між ПАТ «Жорнище» та ОСОБА_1 , зареєстрована державним реєстратором, про що винесено рішення індексний номер18383578 від 26 грудня 2014 року.
Згідно з наказом № 30 ПАТ «Жорнище» від 25 липня 2012 року                 ОСОБА_1 приступив до виконання обовязків керівника виконавчого органу Генерального директора ПАТ «Жорнище» з 25 липня 2012 року.
Відповідно до витягу з наказу № 87 від 04 червня 2015 року                       ОСОБА_1 звільнено із посади директора ПАТ «Жорнище»                          з 14 серпня 2014 року на підставі Протоколу № 25 засідання Наглядової ради ПАТ «Жорнище» від 14 серпня 2014 року.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до положень статті 71 Закону України «Про акціонерні товариства», у редакції чинній на момент укладення оспорюваного правочину, особою, заінтересованою у вчиненні акціонерним товариством правочину, вважається посадова особа органів товариства; член її сім`ї - чоловік (дружина), батьки (усиновителі), опікун (піклувальник), брат, сестра, діти та їхні чоловіки (дружини); юридична особа, в якій частка, що належить посадовій особі органів товариства, членам її сім`ї, становить 25 і більше відсотків; акціонер, який одноосібно або разом із членами сім`ї володіє 25 і більше відсотками простих акцій товариства, якщо зазначена особа (особи - разом або окремо) відповідає принаймні одній із нижченаведених ознак: 
1) є стороною такого правочину або є членом виконавчого органу юридичної особи, яка є стороною правочину; 
2) отримує винагороду за вчинення такого правочину від товариства (посадових осіб товариства) або від особи, яка є стороною правочину; 
3) внаслідок такого правочину придбаває майно; 
4) бере участь у правочині як представник або посередник (крім представництва товариства посадовими особами).
Особа, заінтересована у вчиненні правочину, зобов`язана протягом трьох робочих днів з моменту виникнення у неї заінтересованості поінформувати товариство про наявність у неї такої заінтересованості.
Виконавчий орган акціонерного товариства зобов`язаний протягом п`яти робочих днів з дня отримання відомостей про можливість вчинення правочину, щодо якого є заінтересованість, надати наглядовій раді (у разі відсутності наглядової ради - кожному акціонеру персонально) інформацію стосовно правочину, у вчиненні якого є заінтересованість, зокрема про: 
1) предмет правочину; 
2) вартість одиниці товару або послуг, якщо вона передбачена правочином;
3) загальну суму правочину щодо придбання, відчуження або можливості відчуження майна, виконання робіт, надання або отримання послуг; 
4) особу, яка має заінтересованість у вчиненні такого правочину.
У разі якщо правочин, щодо якого є заінтересованість, порушує інтереси товариства, наглядова рада може заборонити його вчинення або винести розгляд цього питання на загальні збори.
Наглядова рада протягом п`яти робочих днів з дня отримання від виконавчого органу інформації про правочин, у вчиненні якого є заінтересованість, зобов`язана прийняти рішення щодо вчинення такого правочину товариством або про відмову від його вчинення.
Згідно з частиною першою  статті 72 Закону України «Про акціонерне товариство» правочин, вчинений з порушенням вимог статті 71 цього Закону, може бути визнано судом недійсним.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У частині першій статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
Згідно із частиною першою статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляв, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.
Установлено, що пунктами 9.13, 9.15 Статуту ПАТ «Жорнище» передбачено, що наглядова рада протягом п`яти робочих днів з дня отримання від директора інформації про правочин, у вчиненні якого є заінтересованість, зобов`язана прийняти рішення щодо вчинення такого правочину товариством або про відмову від його вчинення. Наглядова рада може прийняти рішення про відмову від вчинення правочину.
При таких обставинах суд першої інстанції, з яким погодився  апеляційний  суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами,                               обґрунтовано прийняв до уваги те, що ОСОБА_1 , працюючи директором ПАТ «Жорнище», будучи заінтересованою особою, не поінформував товариство про наявність у нього такої заінтересованості та, не отримавши відповідного дозволу наглядової ради, уклав спірну угоду про розірвання договору оренди землі № 58 від 12 серпня 2014 року.
Таким чином суди правильно прийшли до висновку, що вказана угода підлягає визнанню недійсною, оскільки укладена з порушенням порядку, встановленого статтею 71 Закону України «Про акціонерні товариства» та статутом ПАТ «Жорнище».
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що протокол № 41 засідання наглядової ради  ПАТ «Жорнище» від 28 грудня 2015 року,                         яким було погоджено умови договору оренди землі № 58 від 23 квітня                2013 року, стосується і угоди про розірвання цього договору, є безпідставними, оскільки наглядовою радою приймалось рішення виключно щодо договору оренди землі № 58 від 23 квітня 2013 року, укладеного між ПАТ «Жорнище» та  ОСОБА_1 , й жодним чином не було погодження цього оспорюваного договору.
Відповідно до частини першої статті 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін.
Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.            
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що спірна угода не потребувала додаткового погодження наглядової ради, враховуючи, що       пунктом 37 договору було передбачено його розірвання за письмовою згодою сторін, оскільки згоди ПАТ «Жорнище», у встановленому статутом та статтею 71 Закону України «Про акціонерні товариства», на укладання спірної угоди отримано не було.
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 21 вересня 2016 року, ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 02 березня                2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                  Є. В. Коротенко

  А. Ю. Зайцев

  В. П. Курило