Постанова
Іменем України
 
04 липня 2019 року 
м. Київ
 
справа № 760/1227/18
провадження № 61-4078св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОРГАНОСІН ЛТД»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 липня 2018 року у складі судді Оксюти Т. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2019 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Ігнатченко Н. В., Кулішенка Ю. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У січні 2018 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОРГАНОСІН ЛТД» (далі - ТОВ «ОРГАНОСІН ЛТД») про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.
 
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 07 серпня 2017 року між нею та відповідачем укладений письмовий трудовий договір, за яким вона прийнята на посаду «фахівець із зв`язків з медичною громадськістю» зі строком випробування у три місяці на підставі пункту 7.2. Трудові обов`язки вона виконувала в м. Харкові та Харківській області, а офіс або інше стаціонарне робоче місце у неї були відсутні. Робота носила роз`їзний характер у м. Харкові із метою спілкування з медичною громадськістю щодо застосування лікарських препаратів та роз`яснення їх дії. Для виконання службових обов`язків відповідач надав позивачу службовий автомобіль, планшет та телефон. 08 грудня 2017 року вона отримала від ТОВ «ОРГАНОСІН ЛТД» листи від 07 листопада 2017 року № 3221/11 та від 27 листопада 2017 року                  № 3390/11, у яких повідомлялось про те, що трудовий договір з нею буде розірвано на підставі частини другої статті 28, пункту 11 частини першої статті 40 КЗпП України із 01 грудня 2017 року. Цих листів на адресу своєї електронної пошти вона не отримувала. 12 грудня 2017 року вона отримала наказ від 01 грудня 2017 року            № 164-к «Про звільнення ОСОБА_1 з посади фахівця зв`язків із медичною громадськістю» у зв`язку з встановленням невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, на підставі пункту 11 частини першої статті 40 КЗпП України, разом із листом від 04 грудня 2017 року № 3512/12, у якому зазначено, що повний розрахунок здійснено 27 листопада 2017 року та 01 грудня 2017 року. Підставами видачі наказу зазначено: письмове повідомлення про звільнення, надіслано їй 07 листопада 2017 року (вихідний № 3221/11); письмове повідомлення про звільнення, надіслане 27 листопада 2017 року (вихідний № 3390/11); доповідна записка менеджера регіонального по Східному регіону 2 відділу безрецептурних препаратів ТОВ «ОРГАНОСІН ЛТД» ОСОБА_2 від 07 листопада 2017 року; доповідна записка керівника групи зовнішньої служби відділу безрецептурних препаратів ТОВ «ОРГАНОСІН ЛТД» ОСОБА_4 від 07 листопада 2017 року. Вважає, що наказ про звільнення є незаконним, оскільки наказ про прийняття на роботу з умовою про випробування вона не підписувала. Крім того, до строку випробування не зараховуються дні, коли працівник фактично не працював, незалежно від причин. Прийняття рішення про розірвання трудового договору відбулося у період її перебування на лікарняному з 06 листопада до 15 листопада 2017 року, про що було відомо генеральному директору ТОВ «ОРГАНОСІН ЛТД», та є порушенням частини четвертої статті 40 КЗпП України.Про наявність доповідних записок їй стало відомо тільки 08 грудня 2017 року, їхній зміст є невідомим, з ними її не ознайомили, а тому вона була позбавлена можливості спростувати інформацію, викладену у них. Будь-яких зауважень щодо її роботи від керівництва                           ТОВ «ОРГАНОСІН ЛТД» не надходило. За весь період роботи жодних суттєвих недоліків при виконанні посадових обов`язків не встановлено і також відсутні будь-які дисциплінарні стягнення та зауваження керівництва. Зазначила, що в неї були робочі відносини з усіма співробітниками, у тому числі з ОСОБА_2 та          ОСОБА_4  Відносини з ними зіпсувалися після незаконної вимоги      ОСОБА_2 повернути їй службовий автомобіль 07 листопада 2017 року, коли вона перебувала на лікарняному, і такі дії вона розцінила як самоуправство. Крім того, пунктом 6.4 трудового договору сторони узгодили, що при його достроковому розірванні, він розривається з попередженням відповідної сторони за два тижні.
 
Посилаючись на викладене, позивач просила визнати незаконним та скасувати наказ від 01 грудня 2017 року № 164-к «Про звільнення ОСОБА_1 із посади фахівця зв`язків із медичною громадськістю» та поновити на роботі, зобов`язати відповідача скасувати записи в її трудовій книжці «Про звільнення ОСОБА_1 із посади фахівця зв`язків із медичною громадськістю» у зв`язку з встановленням невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, на підставі пункту 11 частини першої статті 40 КЗпП України», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в зв`язку з порушенням трудових прав у розмірі 11 000,00 грн.
 
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 липня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач необґрунтовано посилається, як на підставу порушення її трудових прав, проведення звільнення у період тимчасової непрацездатності, тобто без дотримання вимог частини четвертої статті 40 КЗпП України, оскільки у межах цього спору відповідачем проведено звільнення позивача із займаної посади на підставі статті 28 КЗпП України, з урахуванням положень пункту 11 статті 40 КЗпП України, що виключає можливість застосування положень норм трудового права, яке регулює порядок та підстави звільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 30 січня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився із висновком суду першої інстанції про те, що  судом не встановлено обставин, які давали б підстави для поновлення позивача на займаній посаді, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про зобов`язання скасувати запис у трудовій книжці про звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і відшкодування моральної шкоди, оскільки ці вимоги є похідними та безпосередньо пов`язані з вирішенням судом питання про поновлення позивача на роботі.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників справи
 
У лютому 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2019 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Вказує на те, що судові рішення є свавільними та явно необґрунтованими з очевидними викривленням права, відсутності стандарту доказування, замовчування вирішальних та вагомих аргументів та очевидна відсутність легітимних підстав для прийнятого рішення. Доказів про те, що власники або уповноважений ним орган уповноважували будь-яку особу у встановленому законом порядку вручити їй особисто під розпис письмове повідомлення про звільнення в м. Харкові в строк за три дні до звільнення відповідачем не надані за їх відсутності. Суд першої інстанції вдався до перелічування тверджень представників відповідача щодо оцінки її роботи та її особистості у негативному висвітленні. Порушення статті 28 КЗпП України є очевидним, звільнення відбулось 01 грудня 2018 року, тобто раніше, ніж вона отримала попередження щодо звільнення, а саме в останній день випробувального строку 08 грудня 2018 року. Також заявниця просила розглянути справу за участі п`яти суддів Верховного Суду та постановити окрему ухвалу щодо порушення відповідачем процедури звільнення, порушення суддею Оксютою Т. Г. таємниці нарадчої кімнати під час ухвалення судового рішення, обґрунтованості судового рішення, порушення прав щодо порушення вимог закону суддею Олійником В. І., зокрема незабезпечення направлення повного тексту судового рішення апеляційної інстанції, його приховування та створення додаткових перепон до правосуддя та своєчасного оскарження в касаційній інстанції. 
 
У травні 2019 року ТОВ «ОРГАНОСІН ЛТД» подало до суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначило, що судами на підставі матеріалів справи неодноразово встановлено, що у зв`язку з неуспішним проходженням строку випробування, за дорученням генерального директора, позивачу запропоновано припинити трудові відносини ще 04 листопада 2017 року, що підтверджується відповідними доказами. При цьому позивача звільнено 01 грудня 2017 року, тобто у період, коли вона не перебувала на лікарняному. 
 
У травні 2019 року на адресу суду від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив ТОВ «ОРГАНОСІН ЛТД», у якій зазначено, що нісенітниця відповідача щодо уникнення отримання нею кореспонденції не підтверджує факт навмисного неотримання кореспонденції та спростовується обставинами стаціонарного лікування, перебування на роботі, у тому числі зустрічами з колегами при передачі автомобіля уповноваженій особі відповідача. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Позиція Верховного Суду
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.
 
Судом встановлено, що 07 серпня 2017 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду фахівця із зв`язків з медичною громадськістю відділу безрецептурних препаратів ТОВ «ОРГАНОСІН ЛТД» із строком випробування тривалістю три місяці    (до 07 листопада 2017 року включно).Застереження про прийняття ОСОБА_1 на роботу зі строком випробування тривалістю три місяці міститься також у заяві позивача про прийняття на роботу від 04 серпня 2017 року та в пункті 7.2 укладеного між сторонами трудового договору від 07 серпня 2017 року.
 
08 грудня 2017 року позивач отримала від ТОВ «ОРГАНОСІН ЛТД» листи                        від 07 листопада 2017 року № 3221/11 та від 27 листопада 2017 року № 3390/11 у яких повідомлялось про те, що трудовий договір буде з нею розірвано на підставі частини другої статті 28, пункту 11 частини першої статті 40 КЗпП України з 01 грудня 2017 року.
 
У період із 26 вересня по 05 жовтня 2017 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному, а тому робочі дні з 26 до 29 вересня 2017 року та з 02 до 05 жовтня   2017 року не зараховувалися до строку випробування і у зв`язку з чим строк випробування закінчувався 17 листопада 2017 року.
 
Проте з 06 до 15 листопада 2017 року позивач перебувала на лікарняному, а отже, строк випробування закінчувався 29 листопада 2017 року. Із 16 до 25 листопада    2017 року позивач перебувала на лікарняному, і у зв`язку з чим строк випробування закінчувався 08 грудня 2017 року.
 
12 грудня 2017 року позивач отримала наказ від 01 грудня 2017 року № 164-к «Про звільнення ОСОБА_1 із посади фахівця зв`язків із медичною громадськістю» у зв`язку зі встановленням невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, на підставі пункту 11 частини першої статті 40 КЗпП України, разом із листом від 04 грудня 2017 року № 3512/12, у якому зазначено, що повний розрахунок здійснено 27 листопада 2017 року та 01 грудня 2017 року.
 
Підставами наказу про звільнення позивача зазначено: письмове повідомлення про звільнення, надіслане позивачу 07 листопада 2017 року (вих. № 3221/11); письмове повідомлення про звільнення від 27 листопада 2017 року (вих. № 3390/11); доповідна записка менеджера регіонального по Східному регіону 2 відділу безрецептурних препаратів ТОВ «ОРГАНОСІН ЛТД» ОСОБА_2 від 07 листопада 2017 року; доповідна записка керівника групи зовнішньої служби відділу безрецептурних препаратів ТОВ «ОРГАНОСІН ЛТД» ОСОБА_4 від 07 листопада 2017 року.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (частина перша статті 21 КЗпП України).
 
Відповідно до частини другої статті 26 КЗпП Українив період випробування на працівників поширюється законодавство про працю.
 
Згідно з частиною першою статті 27 КЗпП Українистрок випробування при прийнятті на роботу, якщо інше не встановлено законодавством України, не може перевищувати трьох місяців, а в окремих випадках, за погодженням з відповідним виборним органом первинної профспілкової організації, - шести місяців.
 
У листі Міністерства соціальної політики України від 04 квітня 2012 року № 54/06/187-12 роз`яснюється, що умова про випробування буде вважатися законною у таких випадках: умова про випробування внесена в письмово оформлений трудовий договір і повторена у наказі про прийняття на роботу; умова про випробування застережена в заяві про прийняття на роботу і повторена в наказі про прийняття на роботу; умова про випробування не міститься в заяві про прийняття на роботу, але внесена в наказ про прийняття на роботу, з яким працівник ознайомлений під розписку до початку роботи; умова про випробування не застережена в заяві про прийняття на роботу, але внесена в наказ про прийняття на роботу, з яким працівник ознайомлений після початку роботи і при цьому він не заперечував проти внесення в наказ такої умови.
 
Частиною другою статті 28 КЗпП Українипередбачено, що у разі встановлення власником або уповноваженим ним органом невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі він має право протягом строку випробування звільнити такого працівника, письмово попередивши його про це за три дні. Розірвання трудового договору з цих підстав може бути оскаржене працівником в порядку, встановленому для розгляду трудових спорів у питаннях звільнення.
 
Розірвання трудового договору з працівником під час терміну випробування не можна визнати таким, що провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, оскільки працівник при прийнятті на роботу, даючи згоду на випробування, фактично дає згоду і на можливість розірвання з ним трудового договору, якщо протягом строку випробування буде встановлено невідповідність його роботі, на яку його прийнято.
 
Термін «невідповідність» означає, що підставою для звільнення не може бути порушення трудової дисципліни. За такі порушення працівник може бути звільнений на підставі відповідних статей КЗпП, а не за результатами випробування.
 
Отже, підставою для звільнення за результатами випробування може бути тільки невідповідність працівника посаді, на яку він прийнятий.
 
При цьому, вирішення питання відповідності працівника займаній посаді є правом роботодавця, який приймає таке рішення за наслідками роботи працівника в період строку випробування.
 
Згідно з частиною першою статті 36 КЗпП Українипри укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Установивши, що ОСОБА_1 усупереч посадовій інструкції фахівця по роботі з медичною громадськістю демонструвала повну відсутність прогресу в оволодінні навиками просування продажів препаратів та здійснення ефективних візитів до аптечних і лікувально-профілактичних заходів; не знала індивідуального плану продажів, препаратів компанії (інструкцій, статей, результатів досліджень, переваги перед конкурентами); не виконувала завдання, поставлені безпосереднім керівником; порушувала трудову дисципліну; вводила в оману керівництво шляхом подання недостовірної звітності про виконану роботу за допомогою програмного комплексу Teamsoft; вимикала геолокацію GPS із метою унеможливлення дистанційного контролю керівництвом виконання нею робочих завдань; не розуміла цільову аудиторію продукції; допускала агресивну, некоректну і нетактовну поведінку у спілкуванні з партнерами відповідача; нездатна виконувати план продажів та має загальний низький професійний рівень, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки звільнення позивача з роботи на підставі статті 28 КЗпП Україниза результатами випробування проведено відповідачем із дотриманням вимог закону.
 
Узагальнюючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність у справі, що переглядається, підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 , оскільки питання про відповідність чи невідповідність працівника обумовленій роботі, оцінку його професійних та ділових якостей дає власник або уповноважений ним орган та не може вирішуватись судом.
 
При цьому судами встановлено, що роботодавцем під час випробувального строку обґрунтовано встановлено невідповідність працівника ОСОБА_1 посаді фахівця зв`язків із медичною громадськістюта правомірно звільнено її з роботи як таку, що не пройшла випробування до закінчення його строку. Звільнення позивача проведено у період коли вона не перебувала на лікарняному.
 
Посилання ОСОБА_1  на відсутність допустимих доказів про її невідповідність займаній посаді, а також на те, що суди належним чином не оцінили поданих нею доказів, зводяться до переоцінки, що з урахуванням положень частини першої      статті 400 ЦПК Українине входить до компетенції суду касаційної інстанції, оскільки суд касаційної інстанції є судом права, а не судом факта. 
 
З урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги, є ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким суд надав належну оцінку, висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими, Верховний Суд доходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Суди першої й апеляційної інстанцій забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржувані рішення відповідають нормам матеріального та процесуального права. 
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Щодо заяв ОСОБА_1 про призначення касаційної скарги до розгляду у складі колегії з п`яти суддів
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга).
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК Україниу суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. Абзац другий частини першої статті 402 ЦПК України визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
 
Відповідно до частини першої, другої третьої та п`ятої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. У попередньому судовому засіданні суддя-доповідач доповідає колегії суддів про проведення підготовчої дії та обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. Суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.
 
З огляду на відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, та того, що жоден із суддів Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду не дійшов висновку про призначення справи до судового розгляду, вказані заяви ОСОБА_1 не підлягають задоволенню. 
 
Щодо заяв про постановлення окремих ухвал 
 
Статтею 420 ЦПК Українипередбачено, що суд касаційної інстанції у випадку і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.
 
Відповідно до частини восьмої статті 262 ЦПК Україниокрему ухвалу може бути постановлено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.
 
Згідно з частиною десятою статті 262 ЦПК Українисуд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.
 
Вимоги ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали щодо відповідача за порушення вимог статті 28 КЗпП України, не підлягають задоволенню, оскільки окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли. При цьому Верховний Суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали, оскільки звільнення позивача проведено відповідно до вимог закону.
 
Вимоги заявника про постановлення окремої ухвали щодо судді Солом`янського районного суду м. Києва Оксюти Т. Г. також не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_1 не надала суду жодного належного та допустимого доказу про порушення суддею вимог процесуального законодавства в частині порушення порядку розгляду справи, порушення таємниці нарадчої кімнати та порядку ухвалення судового рішення. Позивач навіть не обґрунтувала свою заяву про постановлення окремої ухвали. 
 
Не підлягає задоволенню заява ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали щодо судді Київського апеляційного суду Олійника В. І., оскільки позивач не надала доказів порушення ним вимог процесуального закону щодо вручення судового рішення. Копія судового рішення направлена позивачу 04 лютого 2019 року, що підтверджується матеріалами справи.
 
Керуючись статтями 262, 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні заяв  ОСОБА_1  про призначення касаційної скарги до розгляду у складі колегії з п`яти суддів відмовити.
 
У задоволенні заяв  ОСОБА_1  про постановлення окремих ухвал відмовити.
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 20 липня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 січня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                        О. В. Ступак
 
                                                                                                                           І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                            Г. І. Усик