П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
05 червня 2019 року
м. Київ
Справа № 822/724/17
Провадження № 11-109апп19
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Золотнікова О. С., 
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Данішевської В. І., Єленіної Ж. М., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.
розглянула матеріали касаційної скарги Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області (далі - ГУНП в Хмельницькій області) на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2017 року (суддя Лабань Г. В.) та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 03 серпня 2017 року (судді Мельник-Томенко Ж. М., Ватаманюк Р. В., Сторчак В. Ю.) у справі № 822/724/17 за позовом Новоушицького районного центру зайнятості (далі - Центр зайнятості) до ГУНП в Хмельницькій області, третя особа - ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості та
ВСТАНОВИЛА:
У березні 2017 року Центр зайнятості звернувся до суду з позовом до ГУНП в Хмельницькій області про стягнення заборгованості зі сплати внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття в розмірі 11 тис. 531 грн 42 коп.
На обґрунтування позову Центр зайнятості зазначив, що за період перебування на обліку з 30 березня по 24 жовтня 2016 року ОСОБА_1 була нарахована та виплачена допомога по безробіттю на загальну суму 11 тис. 531 грн 42 коп. Після поновлення ОСОБА_1 за рішенням суду на посаді слідчого Новоушицького відділення поліції Дунаєвецького відділу поліції ГУНП в Хмельницькій області позивач 27 жовтня 2016 року та 01 лютого 2017 року звертався до ГУНП в Хмельницькій області з претензією щодо відшкодування суми виплаченої ОСОБА_1 допомоги по безробіттю, проте станом на 27 лютого 2017 року кошти на рахунок Центру зайнятості не надійшли. На думку позивача, вказані кошти підлягають стягненню з відповідача за рішенням суду.
Хмельницький окружний адміністративний суд постановою від 19 квітня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 03 серпня 2017 року, позов задовольнив.
Не погодившись з указаними судовими рішеннями, відповідач у касаційній скарзі зазначив, що вважає їх незаконними, необґрунтованими та прийнятими з порушеннями норм процесуального права. На думку скаржника, спір, який виник між сторонами, не належить до юрисдикції адміністративних судів. У зв`язку з викладеним скаржник просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій та закрити провадження у справі.
Суддя Вищого адміністративного суду України ухвалою від 01 вересня 2017 року відкрив касаційне провадження в цій справі.
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України) викладено в новій редакції.
Підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції згаданого Закону передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У березні 2018 року справу передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 07 лютого 2019 року передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини шостої статті 346 КАС України, а саме у зв`язку з оскарженням учасником справи рішень судів попередніх інстанцій з підстав порушення правил предметної юрисдикції.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 25 лютого 2019 року прийняла та призначила цю справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику її учасників з огляду на практику Європейського суду з прав людини про доцільність розгляду справи на основі письмових доказів у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Аксен проти Німеччини», заява № 8273/78; рішення від 25 квітня 2002 року у справі «Варела Ассаліно проти Португалії», заява № 64336/01).
Відзивів на касаційну скаргу позивач і третя особа не подали.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та наведені в касаційній скарзі доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення.
Суди попередніх інстанцій установили, що наказом ГУНП в Хмельницькій області від 10 лютого 2016 року № 10 о/с «По особовому складу» звільнено зі служби у поліції слідчого Новоушицького відділення поліції Дунаєвецького відділу поліції ГУНП в Хмельницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 через службову невідповідність.
30 березня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Центру зайнятості із заявою про надання статусу безробітного, у зв`язку з чим йому було надано вказаний статус та розпочато виплату допомоги по безробіттю.
Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 20 вересня 2016 року ОСОБА_1 поновлено на посаді слідчого Новоушицького відділення поліції Дунаєвецького відділу поліції ГУНП в Хмельницькій області.
Ураховуючи, що з 30 березня по 24 жовтня 2016 року ОСОБА_1 була нарахована та виплачена допомога по безробіттю в розмірі 11 тис. 531 грн 42 коп., Центр зайнятості 27 жовтня 2016 року направив на адресу відповідача лист-претензію № 01-16/308, в якій просив у добровільному порядку відшкодувати виплачену ОСОБА_1 суму допомоги по безробіттю. 
16 листопада 2016 року позивач отримав відповідь про те, що постанова Хмельницького окружного адміністративного суду від 20 вересня 2016 року оскаржена ГУНП в Хмельницькій області в апеляційному порядку.
Вінницький апеляційний адміністративний суд ухвалою від 14 грудня 2016 року залишив постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 20 вересня 2016 року без змін.
23 січня 2017 року Центр зайнятості повторно направив на адресу відповідача лист-претензію № 01-31/29, однак ГУНП в Хмельницькій області вказану суму коштів не сплатило. 
Вважаючи такі дії відповідача неправомірними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Обставини справи її учасники під сумнів не ставлять.
Задовольняючи позовні вимоги Центру зайнятості, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що виплачена позивачем незаконно звільненому ГУНП в Хмельницькій області зі служби у поліції Головатюку М. В. допомога по безробіттю на загальну суму 11 тис. 531 грн 42 коп. підлягає відшкодуванню відповідачем на підставі частини четвертої статті 35 Закону України від 02 березня 2000 року № 1533-III «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (далі - Закон № 1533-III).
При цьому суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що цей позов підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Велика Палата Верховного Суду вважає помилковими вказані висновки судів попередніх інстанцій з огляду на таке.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно із частиною другою статті 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування у сфері дотримання прав і свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема обов`язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто однією з визначальних особливостей КАС України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем - орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.
Частиною четвертою статті 50 КАС України визначено, що громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.
Правовий аналіз пунктів 1-4 частини четвертої статті 50 КАС України свідчить про те, що з наведених у цих пунктах підстав громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб. 
Однак і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб`єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб`єктів владних повноважень.
Крім того, пункт 5 частини четвертої статті 50 КАС України, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків превентивного судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб`єкта владних повноважень на адміністративний позов.
На обґрунтування заявлених у справі позовних вимог Центр зайнятості послався на частину четверту статті 35 Закону № 1533-ІІІ, якою передбачено, що сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному, у разі поновлення його на роботі за рішенням суду, утримується із роботодавця.
Отже, спір про стягнення зазначених сум не є публічно-правовим, оскільки виник за участю суб`єкта владних повноважень, який у спірних правовідносинах не здійснює владні управлінські функції.
При цьому відповідач у справі - ГУНП в Хмельницькій області у спірних правовідносинах виступає не як суб`єкт владних повноважень, а як роботодавець поновленої на роботі за рішенням суду особи, якій було виплачено забезпечення та надано соціальні послуги як безробітному відповідно до Закону № 1533-ІІІ. 
Аналогічний правовий висновок щодо непоширення юрисдикції адміністративних судів на справи за позовами центрів зайнятості про стягнення незаконно отриманих за Законом № 1533-ІІІ сум викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № П/811/1917/14 (провадження № 11-102апп18), від 18 квітня 2018 року у справі № 813/6770/13-а (провадження № 11-189апп18) та від 02 жовтня 2018 року у справі № 2а-8102/12/1370 (провадження № 11-728апп18).
На підставі частини третьої статті 3 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
На підставі пункту 5 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі у відповідній частині.
За правилами частини першої статті 354 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, встановлених статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.
Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу з порушенням правил юрисдикції адміністративних судів, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про скасування оскаржуваних судових рішень із закриттям провадження у справі.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 354, 355, 356, 359 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційну скаргу Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області задовольнити. 
2. Постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 19 квітня 2017 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 03 серпня 2017 року скасувати, а провадження у справі закрити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                                                  О. С. Золотніков 
 
Судді:                             Н. О. Антонюк                                                        Л. М. Лобойко
 
                                      С. В. Бакуліна                                                         Н. П. Лященко
 
                                               В. В. Британчук                                                     О. Б. Прокопенко
 
                                      Ю. Л. Власов                                                           В. В. Пророк
 
                                               М. І. Гриців                                                              Л. І. Рогач
 
                                      В. І. Данішевська                                                  О. М. Ситнік
 
Ж. М. Єленіна                                                         О. С. Ткачук
 
                                      О. Р. Кібенко                                                                       В. Ю. Уркевич
 
                                      В. С. Князєв                                                            О. Г. Яновська