Постанова 
Іменем України
 
12 серпня 2019 року
м. Київ
 
справа № 522/15520/16-ц
провадження № 61-28872св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., 
Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Приморський відділ Державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Міністерства юстиції України, Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2017 року у складі судді Домусчі Л. В. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 липня                 2017 року у складі колегії суддів: Ващенко Л. Г., Вадовської Л. М.,                          Плавич Н. Д., у справі за позовом  ОСОБА_1 до Приморського відділу Державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Міністерства юстиції України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
 
В С Т А Н О В И В:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приморського відділу Державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Міністерства юстиції України (далі - Приморський ВДВС), Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області (далі - ГУ ДКС України в Одеській області) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що 11 квітня 2015 року щодо позивача вчинені неправомірні дії у зв`язку з бездіяльністю органів державної виконавчої служби. 
О 07:10 год співробітники посту спільного підприємства державної автомобільної інспекції «Дачне» (далі - СП ДАІ «Дачне») затримали автомобіль HYNDAI TUCSON, державний номерний знак (далі - ДНЗ)                                 НОМЕР_1 , 2007 року випуску, який належить позивачу на праві приватної власності. Після затримання, у примусовому порядку автомобіль переміщено на спеціальний майданчик на вул Аеропортівська, 4 у м. Одеса на  6 км Овідіопольської дороги, згідно з актом огляду та затримання транспортного засобу від 11 квітня 2015 року № 2645-4, складеним старшим інспектором Державної патрульної служби України Тарасенком М. Д. 
Позивач дізнався, що його автомобіль був оголошений у розшук, відповідно до постанови про розшук майна від 17 березня 2015 року ВП № 45009212, яка була винесена державним виконавцем першого Приморського ВДВС Тєлєуцею Л. Ю. ОСОБА_1 дізнався про відкрите виконавче провадження від 09 жовтня 2014 pоку на підставі постанови Біляївського районного суду Одеської області від 21 травня 2014 року № 496/1837/14-п, про яке позивачу не було відомо, оскільки жодних повідомлень та викликів він не отримував. 
ОСОБА_1 оскаржив указану постанову до суду апеляційної інстанції та постанову судді Біляївського районного суду Одеської області від 21 травня 2014 року скасовано із закриттям провадження у справі на підставі пункту 7 частини першої статті 247 кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП). 
Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 05 жовтня                     2015 року задоволено скаргу позивача та визнано неправомірну бездіяльність Першого Приморського ВДВС, щодо ненаправлення державним виконавцем копії постанови про відкриття виконавчого провадження від 09 жовтня 2014 року ВП №45009212, та щодо ненаправлення державним виконавцем запитів до органів державної податкової служби, банків, місця роботи для з`ясування наявності грошових коштів на рахунках позивача. Визнано неправомірною постанову про розшук майна                                        від 27 травня 2014 року за ВН № 43136349, визнано незаконною та скасовано постанову про стягнення виконавчого збору від 16 квітня 2015 року                              ВП №43136349.
Вважає, що неправомірні дії працівників Першого Приморського ВДВС, призвели до грубого порушення його прав, як сторони виконавчого провадження та завдали йому як моральної так і матеріальної шкоди, оскільки позивач був змушений оплатити: послуги спеціального майданчика, на якому перебував його автомобіль, на загальну суму 599,50 грн; сплатити кошти на користь ВДВС у розмірі 282, 50 грн. 
З урахуванням викладеного, просив, відшкодувати завдані збитки з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних у розмір 1 138, 32 грн. Крім того, посилається на те, що йому завдано моральну шкоду, оскільки вилучення автомобіля відбулося саме напередодні свята Пасхи, коли він відправлявся зі своєю сім`єю на відпочинок. У зв`язку з цим позивачу спричинені важкі душевні страждання, а через сильне хвилювання були певні проблеми і зі здоров`ям. Суму завданої моральної шкоди оцінив у розмірі 25 000,00 гривень. 
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення судів мотивовані тим, що позивач не довів своїх вимог та відмовився залучити до участі у справі належного відповідача Державну казначейську службу України (далі - ДКС України). До участі у справі залучено ГУ ДКС України в Одеській області, однак вона є іншою юридичною особою ніж ДКС України. 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно відмовили у задоволенні позову, оскільки у справі приймає участь неналежний відповідач, а саме ГУ ДКС України в Одеській області.   Зазначає, що шкода повинна бути стягнута з Державного бюджету України через територіальні органи ДКС України шляхом списання з рахунку призначеного для відшкодування шкоди за відповідною бюджетною програмою. Вважає, що оскільки судом було визнано неправомірною бездіяльність ВДВС щодо ненаправлення державним виконавцем копії постанови про відкриття виконавчого провадження та запитів для з`ясування наявності грошових коштів на рахунках позивача та визнано неправомірною постанову про розшук майна боржника, тому є доведеним завдання позивачу матеріальної і моральної шкоди діями (бездіяльністю) ВДВС.
Заперечення (відзив) на касаційну  скаргу до суду касаційної інстанції не надходили.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою ВССУ від 20 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
22 травня 2018 року справу № 522/15520/16-ц та матеріали касаційного провадження ВССУ передано до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Установлено, що постановою Біляївського районного суду Одеської області від 21 травня 2014 року в адміністративній справі, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 163-2 ККУпАП з притягненням до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 170,00 гривень на користь держави зі стягненням судового збору.
На підставі постанови Біляївського районного суду Одеської області                                від 21 травня 2014 року, 09 жовтня 2014 року відкрито виконавче провадження ВП № 45009212.
11 квітня 2015 року автомобіль позивача, на підставі постанови ВДВС                            від 17 березня 2015 року про розшук майна позивача, затримано співробітниками ДАІ з поміщенням на спеціальний майданчик.
На виконання постанови Біляївського районного суду Одеської області                          від 21 травня 2014 року, позивач 16 квітня 2015 року сплатив 206,64 гривень (170,00 грн штрафу і 36,64 грн судового збору).
16 квітня 2015 року державний виконавець ВДВС прийняв постанову про закінчення виконавчого провадження і стягнення виконавчого збору.
Матеріали виконавчого провадження ВП№45009212 вилучені і знищені у зв`язку із закінченням строків зберігання, що підтверджується довідкою з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень від 13 лютого                          2017 року.
Постановою апеляційного суду Одеської області від 25 травня 2015 року постанова Біляївського районного суду Одеської області від 21 травня                       2014 року скасована із закриттям провадження у справі на підставі пункту 7 частини першої статті 247 КУпАП (у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 КУпАП).
Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 05 жовтня                     2015 року визнана неправомірною бездіяльність ВДВС щодо: ненаправлення державним виконавцем ОСОБА_1 постанови про відкриття виконавчого провадження від 09 жовтня 2014 року за ВП № 45009212, а також стосовно ненаправлення державним виконавцем запитів до органів державної податкової служби, банків, місця роботи для з`ясування наявності грошових коштів на рахунках ОСОБА_1 . 
Крім того, судом визнана неправомірною та скасована постанова ВДВС про розшук майна боржника від 27 травня 2014 року за ВП №43136349, а також визнана незаконною та скасована постанова про стягнення виконавчого збору від 16 квітня 2015 року за ВП № 43136349.
З матеріалів справи вбачається, що 09 жовтня 2014 року державним виконавцем ВДВС прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження про стягнення штрафу з ОСОБА_1 за ВП № 45009212, а постанова про розшук майна боржника ОСОБА_1 прийнята державним виконавцем ВДВС 17 березня 2015 року у ВП № 45009212.
Зазначені невідповідності щодо дат і номерів виконавчого провадження у справі № 796/1907/15-ц, провадження 4-с/496/9/15, у встановленому законом порядку, не усунуто й не виправлено.
Позивач заявив вимоги про стягнення матеріальної і моральної шкоди з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів з єдиного казначейського рахунку.
Державна казначейська служба України до участі у справі у якості відповідача судом не залучена.
Установлено, що у позивача вилучено автомобіль 11 квітня 2015 року на підставі постанови державного виконавця від 17 березня 2015 року про розшук майна боржника ВП №45009212, вказана постанова державного виконавця не була визнана судом неправомірною та не була скасована. 
На момент виникнення спірних правовідносин та здійснення державним виконавцем вилучення автомобіля (11 квітня 2015 року) постанова суду                      від 21 травня 2014 року, за якою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності, та з примусового виконання якої було відкрито виконавче провадження, була чинною та підлягала виконанню, указана постанова                     від 21 травня 2014 року була скасована лише у травні 2015 року (у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 КУпАП), що не свідчить про відсутність вини ОСОБА_1 у вчиненому адміністративному правопорушенні. 
Позивач заявив вимоги про стягнення матеріальної і моральної шкоди з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів з єдиного казначейського рахунку.
Державна казначейська служба України до участі у справі у якості відповідача судом не залучена.
Відповідно до положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня                        2015 року № 215, ДКС України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади та утворена для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.
Відповідно до частини першої статті 96 ЦК України Державна казначейська служба України є окремою юридичною особою і самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.
Разом з тим, до участі у справі у якості відповідача залучено ГУ ДКС України в Одеській області.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У силу частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Застосування способу захисту прав як відшкодування збитків визначається положенням статті 22 ЦК України і проводиться як у договірних зобов`язаннях (стаття 611 ЦК України), так і в позадоговірних зобов`язаннях (глава 82 ЦК України), якщо порушенням цивільного права особи їй завдано майнову шкоду.
Загальні підстави відшкодування матеріальної та моральної шкоди врегульовано наступними нормами.
Відповідно до статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду встановлені статтею 1166 ЦК України, згідно якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.
Проте, якщо мають місце спеціальні підстави відшкодування шкоди, застосуванню підлягають саме спеціальні правові норми.
Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Таким чином, на відміну від загальної норми статті 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статей 1173, 1174 ЦК України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи. 
Відповідно до статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі вчинення державним виконавцем під час виконання службових обов`язків діяння, що має ознаки злочину чи адміністративного правопорушення, він підлягає кримінальній чи адміністративній відповідальності у порядку, встановленому законом. Шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.
Згідно із частиною другою статті 87 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом. 
Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. При цьому, причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.
Відмовляючи у задоволенні позову суди попередніх інстанцій обгрунтовано виходили з того, що позивачем не доведено факту наявності причинного зв`язку між протиправними діями чи бездіяльністю державного виконавця та завданням позивачу збитків. Крім того, до участі у справі не було залучено належного відповідача - ДКС України, оскільки у суді першої інстанції позивач заперечував проти   залучення   належного   відповідача, а суд апеляційної інстанції позбавлений таких повноважень на стадії апеляційного перегляду справи.
У касаційній скарзі, ОСОБА_1 посилається на те, що стягнення шкоди має здійснюватися через територіальні органи ДКС України. Однак, ГУ ДКС України в Одеській області є окремою юридичною особою і не уособлює в собі ДКС України, тому висновки судів про відмову у задоволенні позову є правильними.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального та порушенням норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З урахуванням вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                            В. М. Ігнатенко
 
В. С. Жданова
 
В. А. Стрільчук