ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 квітня 2019 року
м. Київ
справа № 638/13747/16-ц
провадження № 61-3016св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Стрільчука В. А., 
суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2017 року, ухвалене у складі судді Шестака О. І, та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Кіся П. В., Кружиліної О. А., Хорошевського О. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про стягнення банківського вкладу та нарахованих процентів.
В обґрунтування позову посилався на те, що між ним і АТ КБ «ПриватБанк» укладено договори № SAMDN28000718218557 (вклад «Копілка») від 21 липня 2011 року на суму 17 доларів США та № SAMDN28000718218671 (вклад «Копілка») від 21 липня 2011 року на суму 900 Євро на строк шість місяців - до 21 січня 2012 року включно. Грошові кошти за вказаними договорами внесені позивачем на депозитні рахунки у повному обсязі і у подальшому ці рахунки він поповнював неодноразово. Наприкінці 2014 року у зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень відповідача на території АР Крим, останній заблокував рахунки позивача та припинив нарахування процентів.
Вказував, що 23 лютого 2016 року позивач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання договорів та повернення депозитів з процентами, однак листом від 10 березня 2016 року відповідач відмовив у поверненні вкладів з нарахованими процентами.
За таких обставин позивач просив стягнути з відповідача на його користь грошові кошти за договором банківського вкладу № SAMDN28000718218557 від 21 липня 2011 року (вклад «Копілка») у розмірі 17 доларів США з урахуванням внесених у подальшому сум і нарахованими процентами у розмірі 11 664,96 доларів США та за договором банківського вкладу № SAMDN28000718218671 від 21 липня 2011 року (вклад «Копілка») у розмірі 900 Євро з урахуванням внесених у подальшому сум і нарахованими процентами у розмірі 1 898,13 Євро.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та  мотиви їх прийняття
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2017 року позов задоволено.
Стягнено з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму банківського вкладу в розмірі 17 доларів США з процентами у розмірі 11 664,96 доларів США; суму банківського вкладу в розмірі 900 Євро з процентами у розмірі 1 898 Євро.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з доведеності існування між сторонами договірних правовідносин за договорами вкладу. Дійшов висновку про те, що відмова АТ КБ «ПриватБанк» у поверненні позивачу належних йому грошових коштів суперечить вимогам статті 41 Конституції України, статті 1068 ЦК України, умовам договорів і є порушенням прав позивача.
Рішенням апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2017 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не підтвердив належними і допустимими доказами розмір депозитних вкладів та нарахованих процентів.
Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги
У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2017 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував вимоги Інструкції про ведення касових операцій, у зв`язку з чим дійшов безпідставного висновку про те, що надані заявником квитанції не підтверджують факт внесення грошових коштів на депозит.
Зазначив, що судами не перевірено наданий ним розрахунок заборгованості та не встановлено його відповідність вимогам укладених договорів, період нарахування процентів та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Заперечення на касаційну скаргу 
Відзиву на касаційну скаргу від АТ КБ «ПриватБанк» до Верховного Суду не надходило.
Провадження у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 29 травня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та ухвалою цього ж суду від 11 квітня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 
Судами встановлено, що 21 липня 2011 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір № SAMDN28000718218557 (вклад «Копилка»), за яким останній вносить на вкладний рахунок грошові кошти у розмірі 17 доларів США на строк 6 місяців по 21 січня 2012 року включно.
Цього ж дня між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір № SAMDN28000718218671 (вклад «Копілка»), за яким останній вносить на вкладний рахунок грошові кошти у розмірі 900 Євро на строк 6 місяців по 21 січня 2012 року включно.
З копії листа ОСОБА_1 від 23 лютого 2016 року, адресованого АТ КБ «ПриватБанк», суди встановили, що позивач повідомив відповідача про бажання розірвати вказані договори від 21 липня 2011 року і просив повернути йому вклади з урахуванням поповнень за ними і проценти за весь період дії договорів.
Суди встановили, що листом АТ КБ «ПриватБанк» від 10 березня 2016 року № 20.1.0.0.0/7-20160226/5613 ОСОБА_1 повідомлено, що з метою отримання компенсації збитків, завданих незаконною анексією Російською Федерацією Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, АТ КБ «ПриватБанк» подало претензію до Російської Федерації, за результатами розгляду якої буде вирішуватись питання виплати коштів, розміщених на рахунках клієнтів відокремлених підрозділів, які знаходяться на окупованій території.
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків. 
Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Суд першої інстанції, задовольняючи позов, дійшов висновку про доведеність існування між сторонами договірних правовідносин за договорами вкладу. 
Скасовуючи рішення суду першої інстанцій і відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження розміру вкладів та нарахованих процентів.
Проте такі висновки суду апеляційної інстанції є передчасними. 
Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).
Положення статті 1059 ЦК України врегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаям ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.
Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України 
від 3 грудня 2003 року № 516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського вкладу укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий -банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).
Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку системи автоматизації банка.
Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174, передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом.
Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі її здійснення в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом системи автоматизації банка.
Підпунктами 1.1, 1.3, 1.17 глави 1 «Загальні вимоги до оформлення касових документів» розділу IV «Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами» Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174, передбачено, що до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать, зокрема - квитанція, чек банкомата, що формуються платіжними пристроями. Касові документи мають містити такі обов`язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.
За операціями з видачі готівки або приймання її для зарахування на відповідний рахунок із застосуванням платіжних пристроїв формується та роздруковується відповідний касовий документ (квитанція/чек банкомата, сліп) на паперовому носії, який видається клієнту. За операціями з видачі готівки із застосуванням банкомата формується і роздруковується чек банкомата на вимогу клієнта.
За таких обставин варто дійти висновку, що належними і допустимими доказами на підтвердженням існування між сторонами договірних взаємовідносин за договором вкладу є оригінал такого договору та оригінал документа, що підтверджує внесення коштів на вкладний рахунок. 
Стаття 57 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанцій, встановлювала, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.
Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Оригінали письмових доказів до набрання судовим рішенням законної сили повертаються судом за клопотанням осіб, які їх подали, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи. У справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу (статті 64, 138 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанцій).
Згідно зі статтею 185 ЦПК України у тій же редакції письмові докази або протоколи їх огляду оголошуються в судовому засіданні та надаються для ознайомлення особам, які беруть участь у справі, а в необхідних випадках - також експертам, спеціалістам і свідкам. Особи, які беруть участь у справі, можуть давати свої пояснення з приводу цих доказів або протоколу їх огляду.
Під час розгляду справи в апеляційному суді представник позивача надала для огляду оригінали договорів вкладу № SAMDN28000718218557 і № SAMDN28000718218671 від 21 липня 2011 року та оригінали квитанцій, якими позивач доводив факт внесення коштів за вказаними договорами.
Суд апеляційної інстанції послався в обґрунтування висновків про відмову у позові на неподання позивачем доказів розміру депозитних вкладів та розміру процентів, нарахованих за ними.
Жодних висновків та мотивів, з яких виходив апеляційний суд, відхиляючи у повному обсязі подані представником позивача оригінали договорів і квитанцій як належні та допустимі докази, у оскаржуваному рішенні не наведено.
Стаття 212 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час ухвалення рішення апеляційний судом, встановлювала, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Згідно зі статтею 213 ЦПК України у тій же редакції Кодексу рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскільки суд апеляційної інстанції відмовив ОСОБА_1 у позові з посиланням на відсутність доказів щодо розміру депозитних вкладів та процентів, проте не спростував подані позивачем і його представником та оглянуті у судовому засіданні оригінали договорів і квитанцій, мотиви їх неприйняття у рішенні не виклав, рішення апеляційного суду не може вважатися законним і обґрунтованим та підлягає скасуванню.
Апеляційний суд не перевірив надані представником позивача оригінали квитанцій на відповідність їх вимогам пункту 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174, у зв`язку з чим дійшов передчасного висновку про відсутність доказів розміру внесених коштів за вказаними договорами.
За змістом статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій.
Доводи касаційної скарги вказують на існування підстав для скасування судового рішення апеляційного суду.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, коли суд не дослідив зібрані у справі докази.
З урахуванням викладеного касаційний суд дійшов висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України.
Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції належить врахувати викладене, надати належну оцінку доказам поданим сторонами, встановити дійсний розмір депозитних вкладів при доведенні укладення договорів, нарахованих процентів, строк дії договорів і розмір процентної ставки за користування грошовими коштами після закінчення строку дії договорів, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
Щодо судових витрат 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Так як касаційний суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 409, 411, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. А. Стрільчук
Судді: | С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник С. О. Погрібний