Постанова  
Іменем України
19 червня 2019 року 
м. Київ
справа № 542/1327/16-ц
провадження № 61-20479св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,  Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач - фізична особа-підприємець  ОСОБА_1 ,
відповідач -ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 17 січня 2017 року у складі судді                              Гавриленко Т. Г. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області                            від 09 березня 2017 року у складі колегії суддів: Мартєва С. Ю.,                   Гальонкіна С. А., Хіль Л. М.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У вересні 2016 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування збитків, заподіяних працівником.
Позовна заява мотивована тим, що 13 січня 2015 року між ним як фізичною особою, яка використовує найману працю, та  ОСОБА_3 , як працівником, укладено  трудовий договір, за яким відповідача прийнято на посаду ювеліра - модельєра. Також між сторонами укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.
Зазначив, що 01 квітня 2016 року в результаті інвентаризації наявних у ювеліра - модельєра ОСОБА_3 під звітом матеріальних цінностей виявлено недостачу золота 585 проби вагою 46,91 грам, яке було йому передано для використання у процесі виробництва.
Оскільки відповідач у добровільному порядку не відшкодував завданих матеріальних збитків, звернувся з вказаним позовом до суду. 
На підставі викладеного ФОП ОСОБА_1 просив стягнути з                       ОСОБА_3  на користь позивача 56 090,08 грн в якості відшкодування завданих збитків.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Новосанжарського   районного   суду Полтавської області                     від 17 січня 2017 року  позов  задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 . 56 090,08 грн                    в якості відшкодування завданих збитків.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження того, що внаслідок неналежного виконання трудових обов`язків відповідача, позивачу заподіяно матеріальну шкоду недостачею золота вагою 46,91 проби. 
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 09 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду, а також зазначив, що оскільки встановлено, що відсутні обставини, які б перешкоджали працівникові виконувати належним чином покладені на нього обов`язки, зокрема, відсутність нормальних умов зберігання матеріальних цінностей, неналежної організації праці, правильним є висновок суду про наявність правових підстав для відшкодування працівником завданих збитків.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неповно з`ясували всі фактичні обставини, що мають значення для справи, не дослідили і не надали належної правової оцінки доказам у справі. Вказує, що позивач не довів створення умов для збереження ввірених цінностей, суди залишили поза увагою, що сам по собі факт укладення з працівником договору про повну матеріальну відповідальність не є підставою для покладення на нього матеріальної відповідальності у повному розмірі заданої шкоди. Отже, висновок судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для задоволення позову є неправильним.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою в указаній справі та витребувано матеріали цивільної справи.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
10 травня 2018 справу передано до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 13 січня 2015 року ФОП ОСОБА_1 уклав трудовий договір міжпрацівником і фізичною особою, яка використовує найману працю з ОСОБА_3 та прийняв його на роботу на посаду ювеліра - модельєра.
13 січня 2015 року між позивачем та працівником ОСОБА_3 укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.
Відповідно до інвентаризаційного опису станом на 01 квітня 2016 року у майстра ювеліра ОСОБА_3 проведено зняття фактичних залишків, що числяться на балансовому рахунку.
Згідно з результатами звіряльної відомості інвентаризації запасів                         від 06 квітня 2016 року та протоколу інвентаризаційної комісії від 08 квітня 2016 року у ОСОБА_3 виявлено нестачу дорогоцінного металу золота 585 проби в кількості 46,91 грам.
Відповідно до наказу № 13-к від 08 квітня 2016 року відповідача притягнуто до дисциплінарної відповідальності за недбалість (необережність) порушення частини другої статті 131 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), підпункту «а» пункту 1 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. 
Внаслідок неналежного  виконання трудових обов`язків позивачу заподіяно матеріальну шкоду.
Згідно з розрахунком позивача розмір завданих збитків становить                             56 090,08 грн.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судові рішення відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини другої статті 131 КЗпП України тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. 
Статтею 130 КЗпП України передбачено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.                                      При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.                                           Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.
У пункті 1 частини першої статті 134 КЗпП передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку коли між працівником і підприємством, установою, організацією, відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.
Згідно зі статтею 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (пункт перший статті 134 КЗпП України), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з статтею 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір та чи був він укладений.
Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві (статті 138 КЗпП України).
Установлено, що 13 січня 2015 року між позивачем та працівником ОСОБА_3 укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.
Відповідно до цього договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність ювелір-модельєр прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому підприємством.  
При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.
Отже, перелік вказаних посад і робіт, а також типовий договір про повну матеріальну відповідальність має бути затверджений в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Попри цю законодавчу норму, чинною наразі є постанова Держкомпраці СРСР і Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24. Зазначеною постановою затверджено Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва.
Відповідно до вказаного Переліку до робіт, які мають виконуватись працівниками, з якими укладається договір про повну матеріальну відповідальність, відносяться роботи з купівлі, продажу, обміну, перевезення, доставки, пересилання, зберігання, обробки і застосування в процесі виробництва дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, синтетичного корунду і виробів з них.
Відповідно до пункту 1 договору від 13 січня 2015 року про повну індивідуальну матеріальну відповідальність ювеліра-модельєра, на відповідача покладений обов`язок щодо виготовлення, збереження, обробки ювелірних виробів із дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння.
Отже, установлено, що робота ювеліра-модельєра (враховуючи вказаний перелік робіт безпосередньо пов`язаний з роботою відповідача) відноситься до категорії працівників, з якими може бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність тому,  ОСОБА_3 несе повну матеріальну відповідальність.
На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши, що у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх посадових обов`язків щодо зберігання ювеліром-модельєром наданих йому для використання у процесі виробництва дорогоцінних металів, позивачу як роботодавцю ОСОБА_3 , з яким укладено договір про повну матеріальну відповідальність, завдано матеріальної шкоди, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати завдану ФОП ОСОБА_1  шкоду.
Доводи касаційної скарги про те, що договір про повну матеріальну відповідальність є недійсним, оскільки посада ювеліра-модельєра не відповідає умовам Типового договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, колегія суддів відхиляє, оскільки встановлено, що робота, яку виконував відповідач, відноситься до Переліку до робіт, які мають виконуватись працівниками, з якими укладається договір про повну матеріальну відповідальність, зокрема, зберігання, обробка і застосування в процесі виробництва дорогоцінних металів.
Посилання скаржника на відсутність умов, необхідних для забезпечення збереження дорученого йому майна касаційний суд також вважає необґрунтованим з наступних підстав.
Частиною 1 статт1 131 КЗпП України дійсно встановлено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна.
ОСОБА_2 у пояснювальній записці, яку він особисто написав 08 квітня 2016 року, чітко зазначив, що звичайно надане йому золото він зберігав в сховище в окремій комірці. У той же час зникле у подальшому золото, вагою 46,91 грам, він зберігав у шухляді свого робочого столу, звідки воно і було викрадене невідомою особою. 
Тим самим, відповідач особисто визнавав факт створення йому роботодавцем належних умов, необхідних для забезпечення збереження дорученого йому майна.
При цьому подальше звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів із заявою про наявність фізичного та психічного тиску на нього при написанні 08 квітня 2016 року зазначеної вище пояснювальної записки не може бути прийнята до уваги, оскільки такі факти у передбаченому законом порядку встановлені не були. 
Також встановлено, що наказом № 13-к від 08 квітня 2016 року ОСОБА_2 був притягнутий до дисциплінарної відповідальності за недбалість (необережність) порушення частини другої статті 131 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), підпункту «а» пункту 1 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. 
Вказаним наказом, зокрема, встановлено, що ОСОБА_2 були створені умови для безпечного зберігання наданих йому дорогоцінних металів та інших матеріальних цінностей. 
Зазначений наказ не оскаржувався та не скасовувався.
В частині розрахунків розміру збитків заперечень від скаржника не надходило.
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня                          2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд           у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 17 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області                            від 09 березня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська
Судді                                                                                                А. Ю. Зайцев 
Є. В. Коротенко 
В. М. Коротун
В. П. Курило