Постанова
Іменем України
 
14 серпня 2019 року
м. Київ
 
справа № 233/99/17
провадження № 61-27863св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Сімоненко В. М.,
суддів: Калараш А. А., Лесько А. О., Петров Є. В.,  Штелик С. П. (суддя-доповідач),  
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідач - приватний нотаріус Костянтинівського міського нотаріального округу Землянський Володимир Ілліч,
треті  особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного нотаріуса Костянтинівського міського нотаріального округу Землянського Володимира Ілліча на рішення апеляційного суду Донецької області в складі суддів: Біляєвої О. М., Жданової В. С., Кішкіної І. В.,                        від 11 липня 2017 року,  
 
В С Т А Н О В И В :
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПриватБанк) звернулося до суду з позовом до приватного нотаріуса Костянтинівського міського нотаріального округу Землянського В. І. про визнання відмови у видачі дублікату правовстановлюючого документу незаконною та зобов`язання вчинити певні дії.
 
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 18 травня 2009 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 , з правом банку на продаж цього майна.  
 
З метою отримання правовстановлюючого документа на зазначене житлове приміщення та реалізації свого права на продаж предмета іпотеки позивач звернувся до приватного нотаріуса Землянського В. І. із заявою про видачу дубліката договору дарування від 02 серпня 2007 року. Однак приватний нотаріус Землянський В. І. відмовив у видачі вказаного правовстановлюючого документа, посилаючись на те, що відповідно до вимог статей 8, 53 Закону України «Про нотаріат» такі документи можуть бути видані особам, щодо яких вчинялись нотаріальні дії або за їх дорученням іншим особам. 
 
Позивач вважає таку відмову незаконною, оскільки рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки надано йому право вчиняти усі необхідні дії для продажу предмету іпотеки і положення ст. 38 Закону України «Про іпотеку» дозволяють банку отримувати всі документи, які необхідні для такого продажу.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області                від 05 травня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що власник переданого в іпотеку майна підтвердив, що правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не втрачений і не зіпсований, знаходиться у нього і банк не пропонував йому надати цей документ. Зазначений документ було надано районному суду для огляду. У зв`язку із указаним, відсутність доказів щодо звернення банку до іпотекодавця для отримання відповідного документа свідчить про передчасність звернення до нотаріуса для отримання його дубліката, тому відмова нотаріуса в видачі дубліката в такому випадку не може вважатися обмеженням права банку на виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу, а тому відсутні в даному випадку також підстави для визнання відмови нотаріуса в видачі дубліката договору дарування незаконною. Крім того, районний суд указав, що Закону України «Про іпотеку» у даних правовідносинах є спеціальним і підлягає до застосування, а банк є тією особою, яка має право на отримання дубліката правовстановлюючого документа у нотаріуса в спірних правовідносинах.   
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням  апеляційного суду Донецької області від 11 липня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.
Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області                    від 05 травня 2017 року скасовано.
Визнано незаконною відмову приватного нотаріуса Костянтинівського міського нотаріального округу Землянського Володимира Ілліча у вчиненні нотаріальної дії.
Зобов`язано приватного нотаріуса Костянтинівського міського нотаріального округу Землянського Володимира Ілліча видати ПАТ КБ «ПриватБанк» дублікат договору дарування 3/4 частин квартири, посвідченого 02 серпня 2007 року приватним нотаріусом Костянтинівського міського нотаріального округу Землянським В. І. за реєстровим номером № 2161.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» понесені судові витрати 3 138 грн.
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені не повно, а доводи апеляційної скарги підтверджені належними та допустимими доказами і спростовують висновків суду першої інстанції.  Районний суд  у даній справі помилково вважав, що банк не має права на отримання дублікатів правовстановлюючих документів у нотаріуса у відповідності із статті 38 Закону України «Про іпотеку». У статті 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, а, отже, і право на отримання правовстановлюючих документів. Аналіз змісту норм статей 8, 53 Закону України «Про нотаріат» вказує про те, що дублікат нотаріально посвідченого документу видається лише особам, які були стороною правочину, а стаття 38 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у іпотекодержателя наявне право продажу предмету іпотеки з отриманням всіх необхідних документів для цього. У даному спорі Закон України «Про іпотеку» є спеціальним, який прийнято пізніше і який підлягає застосуванню, у зв`язку із чим позов банку є обґрунтованим та підлягає задоволенню.  
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, приватний нотаріус Костянтинівського міського нотаріального округу Землянським В. І., посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, на думку скаржника, не повно дослідив зібрані у справі докази та дійшов помилкових висновків про задоволення позову. Згідно змісту статей 8, 53 Закону України «Про нотаріат» вказує про те, що дублікат нотаріально посвідченого документу видається лише особам, які були стороною правочину. Банк не був стороною спірного правочину, у зв`язку із чим права на отримання його дублікату не має. Крім того, оригінал правочину не втрачено та не зіпсовано, що також виключає можливість вимагати від нотаріуса отримання дублікату спірного документа. 
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив. 
 
Обставини справи, встановлені судами 
 
Судами встановлено, що заочним рішенням Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області від 18 травня 2009 року у цивільній справі №2-313/09 було задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» до                  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DO0FGA00000067 від 27 вересня 2007 року у розмірі 44 743,80 грн, яка виникла у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3, звернуто стягнення на предмет іпотеки: двокімнатну квартиру, загальною площею 48,60 кв. м, жилою площею 25,60 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки закритим акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» з укладанням від імені ОСОБА_2 ,          ІНФОРМАЦІЯ_1, договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, а також наданням банку всіх повноважень необхідних для здійснення продажу; виселено ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_2), ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3), які зареєстровані та проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , знявши їх з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Костянтинівського МВ ГУ МВС України в Донецькій області. 
 
30 квітня 2009 року за рішенням загальних зборів акціонерів банку із закритого акціонерного товариство змінено на публічне акціонерне товариство, що підтверджується копією статуту, долученої до матеріалів справи.
 
З метою продажу вказаної квартири, представник ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до приватного нотаріуса Костянтинівського міського нотаріального округу Землянського В. І., який 02 серпня 2007 року посвідчив договір дарування 3/4 частин вказаної квартири, за видачею дубліката вказаного договору, надавши відповідну заяву, копію рішення Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області від 18 травня           2009 року у цивільній справі №2-313/09, копію договору дарування, копії довіреностей представника банку. 
 
02 листопада 2016 року приватним нотаріусом Костянтинівського міського нотаріального округу Землянським В. І. була складена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії посилаючись на такі підстави: згідно пункту 1.1 глави 22 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України ПАТ КБ «Приватбанк» не надав будь-якої інформації або відомостей про те, що оригінали документів втрачені чи зіпсовані; ПАТ КБ «ПриватБанк» не є стороною договору, банки (іпотекодержателі) як такі, відсутні у переліку осіб, зазначених в частині 5 статті 8 Закону України «Про нотаріат», на прохання яких та на ім`я яких може бути виданий дублікат документів; в рішенні суду не зобов`язано нотаріуса видати дублікат договору банку. 
 
Нотаріусу надано для огляду лист ПАТ КБ «Приватбанк», направлений власнику нерухомого майна 16 серпня 2016 року з пропозицією передати оригінал договору купівлі-продажу від 02 серпня 2007 року та свідоцтво про право власності на житло, але відсутня інформація щодо отримання листа власником, а також відсутні будь-які відомості щодо інформованості власника із вказаною пропозицією та як наслідок відсутня інформація, чи є оригінали документів на сьогоднішній день втрачені чи зіпсовані та чи готовий власник передати їх ПАТ КБ «Приватбанк». 
 
Нотаріус у спірній відмові зазначав, що ПАТ КБ «Приватбанк» не є стороною договору купівлі-продажу і дублікат договору на прохання банку та на ім`я банку не може бути виданий, оскільки такий дублікат може бути вданий лише за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії. 
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
 
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
 
Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
 
Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають. 
 
Статтею 7 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської міських державних адміністрацій. 
Нотаріуси у встановленому порядку в межах своєї компетенції вирішують питання, що випливають з норм міжнародного права, а також укладених Україною міждержавних угод.
 
У частині першій статті 53 Закону України «Про нотаріат» визначено, що у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою осіб, перелічених у першому реченні частини п`ятої статті 8 цього Закону, видається дублікат втраченого документа.
 
Відповідно до частини сьомої статті 8 Закону України «Про нотаріат» довідки про вчинені нотаріальні дії та копії документів, що зберігаються у нотаріуса, видаються нотаріусом виключно фізичним та юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії.
 
Пунктом 1.1 глави 22 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України  від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок) встановлено, що у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких учинялася нотаріальна дія, нотаріусом видається дублікат утраченого або зіпсованого документа.
 
З указаного вбачається, що коло осіб, яким надано право отримати  дублікат утраченого або зіпсованого документа, не підлягає розширювальному тлумаченню.
 
При цьому, частиною першою статті 12, частиною першою статті 33, частиною п`ятою статті 38 Закону України «Про іпотеку» встановлено право іпотекодержателя вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а у разі його невиконання - задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. 
 
Разом з тим, вказані норми Закону не встановлюють право іпотекодержателя на отримання дублікатів правовстановлюючих документів на предмет іпотеки.
 
У пункті 2 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку» визначено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону. 
 
Закон України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» набрав чинності  01 січня 2004 року, а Закон України від 02 вересня 1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат» набрав чинності 01 січня 1994 року.
 
Темпоральне правило, згідно з яким «закон наступний скасовує попередній», є правилом застосування норм права, а не нормативно-правових актів. 
 
Для того, щоб вдатись до темпорального правила правозастосування, слід виявити норму закону, яка набула чинності пізніше іншої норми закону, при чому обидві норми законів повністю або частково повинні співпадати за предметом правового регулювання (мати гіпотези, що співпадають або частково перетинаються за змістом).
 
У справі, що переглядається, підстав для застосування темпорального правила немає, оскільки стаття 38 Закону України «Про іпотеку» не містить норм, що стосуються підстав та процедури отримання дублікатів правовстановлюючих документів. 
 
Тому приписи статті 38 Закону України «Про іпотеку» не конкурують із положеннями статей 8, 53 Закону України «Про нотаріат», оскільки їх предметні сфери застосування не перетинаються.
 
Норми щодо права продажу іпотеки (стаття 38 Закону України «Про іпотеку») та щодо процедури видачі дубліката нотаріально посвідченого документа (статті 8, 53 Закону України «Про нотаріат») мають різну правову природу. 
 
Оскільки правові норми статті 38 Закону України «Про іпотеку» у повній відповідності до приписів статей 590, 591 ЦК України конкретизують звернення стягнення на предмет іпотеки у певний спосіб, тому належать до норм приватного права. 
 
Натомість положення Закону України «Про нотаріат» містять норми публічного права, до яких у тому числі належать правила, що регламентують підстави та процедуру видачі нотаріусом дублікатів нотаріальних документів. Зазначена особливість підкреслює відмінність предметних сфер застосування вищезазначених норм права.
 
З урахуванням вказаного, відсутні підстави для застосування темпорального правила щодо співвідношення положень статті 38 Закону України «Про іпотеку» та статей 8, 53 Закону України «Про нотаріат». 
 
Таким чином, приватний нотаріус, вирішуючи питання про видачу дубліката нотаріального документа, повинен керуватися положеннями Закону України «Про нотаріат», зокрема положеннями статей 49, 50, 53 цього Закону, та дотримуватися порядку збереження і розкриття нотаріальної таємниці, до якої згідно із вказаними правовими нормами належить й інформація,            що міститься у дублікаті втраченого нотаріального документа.
 
Отже, стаття 53 Закону України «Про нотаріат» визначає підстави видачі дубліката нотаріального документа (втрата або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування), а також осіб, які мають право на його  отримання, - це особи, перелічені у першому реченні частини п`ятої статті 8 цього Закону (фізичні та юридичні особи, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії. У разі смерті особи чи визнання її померлою - спадкоємці померлого).
 
Надання дубліката документу іншим особам призведе до порушення нотаріальної таємниці (зобов`язання її зберігати викладені у статті 8 Закону України «Про нотаріат»).
 
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 243/7935/16-ц (провадження № 61-18384сво18). 
 
Із прийняттям такого висновку внесена правова визначеність щодо застосування відповідних норм права у подібних правовідносинах.
 
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
 
Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.
 
Розглядаючи позов банку про визнання відмови у видачі дублікату правовстановлюючого документу незаконною та зобов`язання вчинити дії, як суд першої інстанції, так і апеляційний суд помилково залишили без уваги те, що у випадку звернення, зокрема банку, до нотаріуса за отриманням дубліката нотаріального документа з інших підстав, ніж передбачені статтею 53 Закону України «Про нотаріат», зокрема у зв`язку з отриманням права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу, у нотаріуса відсутні правові підстави для видачі банку дубліката нотаріально посвідченого документа.
 
У частині першій статті 53 Закону України «Про нотаріат» визначено, що у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою осіб, перелічених у першому реченні частини п`ятої статті 8 цього Закону, видається дублікат втраченого документа.
 
Відповідно до частини сьомої статті 8 Закону України «Про нотаріат» довідки про вчинені нотаріальні дії та копії документів, що зберігаються у нотаріуса, видаються нотаріусом виключно фізичним та юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії.
 
Наведені правові норми передбачають видачу дубліката лише у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом. Перелік підстав видачі дубліката документа є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. 
У випадку звернення до нотаріуса за отриманням дубліката нотаріального документа з інших підстав, ніж передбачені статтею 53 Закону України «Про нотаріат», зокрема у зв`язку з отриманням права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу, у нотаріуса відсутні правові підстави для видачі банку дубліката нотаріально посвідченого документа.
 
Крім того, коло осіб, яким надано право отримати дублікат утраченого або зіпсованого документа, не підлягає розширювальному тлумаченню, оскільки порушуватиме права учасників відповідних правовідносин та нотаріальної таємниці, визначеної статтею 8 Закону України «Про нотаріат».
 
Отже, іпотекодержатель не має права на отримання дубліката правовстановлюючого документа на предмет іпотеки, оскільки статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки та йому не надано інших правомочностей, які б входили до змісту права на продаж предмета іпотеки. 
 
У такому випадку правовстановлюючим документом (у розумінні документа, який підтверджує його право власності на предмет іпотеки) є відповідне судове рішення, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки.
 
Відповідно до вимог частин першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
З огляду на зазначене, рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 05 травня 2017 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 11 липня 2017 року підлягають скасуванню з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України із ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» у даній справі.    
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, 
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу приватного нотаріуса Костянтинівського міського нотаріального округу Землянського Володимира Ілліча задовольнити частково.  
 
Рішення Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області                    від 05 травня 2017 року та рішення апеляційного суду Донецької області             від 11 липня 2017 року скасувати.  
 
Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до приватного нотаріуса Костянтинівського міського нотаріального округу Землянського Володимира Ілліча, треті  особи - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання відмови нотаріуса у видачі дубліката правовстановлюючого документа незаконною та зобов`язання вчинити певні дії залишити без задоволення. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий                                                          В. М. Сімоненко 
 
Судді:                                                                    А. А. Калараш  
 
                                                                                 А. О. Лесько
 
                                                                             Є. В. Петров  
 
                                                                              С. П. Штелик