ПОСТАНОВА
Іменем України

26 липня 2019 року 
Київ
справа №761/20447/17
адміністративне провадження №К/9901/17634/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді - Мартинюк Н.М.,
суддів - Жука А.В., Мельник-Томенко Ж.М., 
розглянув у порядку письмового провадження 
касаційну скаргу   ОСОБА_1 
на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 16 червня 2017 року (головуючий суддя Притула Н.Г.)
та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року (головуючий суддя: Ганечко О.М., судді: Літвіна Н.М., Коротких А.Ю.)
у справі № 761/20447/17
за позовом  ОСОБА_1 
до сержанта поліцейської роти № 10 батальйону № 2 Управління патрульної поліції в місті Києві державної патрульної поліції України Онищенка Назара Володимировича
про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

І. Суть справи

ОСОБА_1 у червні 2017 року звернувся з адміністративним позовом до сержанта поліцейської роти № 10 батальйону № 2 Управління патрульної поліції в місті Києві державної патрульної поліції України Онищенка Назара Володимировича з вимогами про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності.

Шевченківський районний суд міста Києва своєю ухвалою від 16 червня 2017 року позовну заяву повернув позивачу для подачі до належного суду в межах територіальної підсудності.

Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 26 вересня 2017 року ухвалу суду першої інстанції залишив без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвали судів попередніх інстанцій і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.

Зокрема, скаржник зазначає, що судами не взято до уваги вимоги частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КупАП), а саме, що справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, а не за місцезнаходженням відповідача чи позивача.

Відповідач не реалізував своє процесуальне право подання відзиву на касаційну скаргу.

Ознайомившись із доводами касаційної скарги, Верховний Суд вважає необхідним відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити без змін ухвали судів першої й апеляційної інстанцій. 

ІІ. Мотиви Верховного Суду

Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року, обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.

За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу VII "Перехідні положення" КАС України касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для повернення позовної заяви, так як, відповідно до пункту шостого частини третьої статті 108 КАС України (тут і далі в редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року, тобто на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій), позовна заява повертається позивачеві, якщо справа не підсудна цьому адміністративному суду.

Згідно із частиною першою статті 19 КАС України, адміністративні справи вирішуються адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно частини другої статті 19 КАС України, адміністративні справи з приводу оскарження правових актів індивідуальної дії, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача, або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Якщо така особа не має місця проживання (перебування, знаходження) в Україні, тоді справу вирішує адміністративний суд за місцезнаходженням відповідача.

З аналізу наведених норм процесуального законодавства вбачається, що при оскарженні правових актів індивідуальної дії, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), позивачу надається право вибору, яким адміністративним судом буде розглядатись і вирішуватись даний спір: за місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або місцезнаходженням відповідача.

Крім того, законодавець, надаючи право позивачу альтернативної підсудності на подачу до суду позову, пов`язує таке право вибору з урахуванням зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання, перебування чи знаходження позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач та позивач знаходяться за адресами, які територіально не відносяться до Шевченківського району міста Києва, а тому даний позов територіально не підсудний Шевченківському районному суду міста Києва.    

Верховний Суд відхиляє аргументи скаржника про те, що повертаючи позов суди не взяли до уваги вимоги частини першої статті 276 КУпАП, оскільки позов поданий на підставі КАС України має розглядається саме за нормами КАС України, а не за нормами КУпАП.

Наведена норма КУпАП регулює місце розгляду справи про адміністративне правопорушення, яке скаржник помилково ототожнює з підсудністю адміністративної справи за позовом скаржника до суб`єкта владних повноважень про скасування постанови про притягнення скаржника до адміністративної відповідальності.

У випадку скаржника розглядом його справи про адміністративне правопорушення було винесення сержантом поліцейської роти № 10 батальйону № 2 Управління патрульної поліції в місті Києві державної патрульної поліції України Онищенком Назаром Володимировичем постанови серії АР № 762502 від 3 лютого 2017 року про притягнення скаржника до адміністративної відповідальності.

Відповідно до цієї постанови скаржника притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 126 КУпАП (керування транспортним засобом особою, яка не має при собі або не пред`явила для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційного документа на транспортний засіб, а також поліса (договору) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка")) та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 грн. 

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 288 КУпАП постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено, зокрема, у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.

Тобто, подальше оскарження цієї постанови до суду відбувається за правилами КАС України, зокрема щодо правил підсудності адміністративної справи, передбачених цим Кодексом. Тобто, скаржнику належало звернутися з його адміністративним позовом до Солом`янського районного суду міста Києва (за місцем знаходження відповідача) або до Ірпінського міського суду Київської області (за місцем свого проживання).

Верховний Суд також відхиляє аргумент касаційної скарги про те, що спори між судами про підсудність не допускаються, оскільки в цьому випадку такий спір відсутній, а мало місце звернення скаржника з адміністративним позовом з порушенням правил територільної підсудності, тобто не до того суду.

Зважаючи на викладене, Верховний Суд констатує, що суди попередніх інстанцій, повертаючи позовну заяву, вірно застосували пункт шостий частини третьої статті 108 КАС України, правильне його застосовування є очевидним, а доводи касаційної скарги не викликають сумніву щодо правильного застосування чи тлумачення зазначеної норми процесуального права.

За правилами частини першої статті 341 КАС України (в редакції від 15 грудня 2017 року, тобто на час розгляду цієї касаційної скарги) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права.

Частиною першою статті 350 цього ж Кодексу (в редакції від 15 грудня 2017 року, тобто на час розгляду цієї касаційної скарги) закріплено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Таким чином, оскільки суди попередніх інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень, підстави для їх скасування відсутні, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а згадані судові рішення - без змін. 

Керуючись статтями 345, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 16 червня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 26 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і не може бути оскаржена.

Головуючий суддя                                                   Н.М.    Мартинюк

Судді                                                                                А.В.    Жук

                                                                                Ж.М.    Мельник-Томенко