П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
15 травня 2019 року
м. Київ
 
Справа № 511/2947/13-а
Провадження № 11-1532апп18
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Золотнікова О. С.,
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.
розглянула в порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суд від 19 червня 2018 року (судді Шляхтицький О. І., Потапчук В. О., Семенюк Г. В.) у справі № 511/2947/13-а за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Роздільнянська районна державна адміністрація Одеської області (далі - РДА), про скасування державних актів та
ВСТАНОВИЛА:
У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у якому просив визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії:
- НОМЕР_1 , виданий на підставі розпорядження виконуючого обов`язки голови РДА від 27 січня 2010 року № 18/А-2010 на ім`я ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; 
- НОМЕР_2 , виданий на підставі розпорядження виконуючого обов`язки голови РДА від 27 січня 2010 року № 17/А-2010 на ім`я ОСОБА_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 ; 
- НОМЕР_3 , виданий на підставі розпорядження виконуючого обов`язки голови РДА від 27 січня 2010 року № 16/А-2010 на ім`я ОСОБА_4 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 .
На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що 03 квітня 2013 року набрала законної сили постанова Одеського окружного адміністративного суду від 18 квітня 2012 року у справі за його позовом до РДА, якою задоволено позовні вимоги та скасовано розпорядження виконуючого обов`язки голови РДА від:
- 19 жовтня 2009 року № 936/А-2009 про затвердження матеріалів вибору місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства із земель запасу Новоукраїнської сільської ради Роздільнянського району Одеської області;
- 27 січня 2010 року № 17/А-2010 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства із земель запасу Новоукраїнської сільської ради Роздільнянського району Одеської області за межами населеного пункту;
- 19 жовтня 2009 року № 938/А-2009 про затвердження матеріалів вибору місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства із земель запасу Новоукраїнської сільської ради Роздільнянського району Одеської області;
- 27 січня 2010 року № 18/А-2010 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства із земель запасу Новоукраїнської сільської ради Роздільнянського району Одеської області за межами населеного пункту;
- 19 жовтня 2009 року № 937/А-2009 про затвердження матеріалів вибору місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства із земель запасу Новоукраїнської сільської ради Роздільнянського району Одеської області;
- 27 січня 2010 року № 16/А-2010 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 2,0 га ОСОБА_3 для ведення особистого селянського господарства із земель запасу Новоукраїнської сільської ради Роздільнянського району Одеської області за межами населеного пункту.
На підставі скасованих розпоряджень ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 отримали державні акти про право власності на спірні земельні ділянки. 
Вважаючи видані державні акти такими, що порушують його право користування належною йому земельною ділянкою, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Роздільнянський районний суд Одеської області постановою від 27 березня 2014 року позов задовольнив.
Одеський апеляційний адміністративний суд постановою від 19 червня 2018 року апеляційні скарги  ОСОБА_2 , ОСОБА_5 задовольнив: постанову суду першої інстанції скасував, а провадження у справі закрив, роз`яснивши позивачу право на звернення з цим позовом у порядкуцивільного судочинства.
Не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції,  ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову Роздільнянського районного суду Одеської області.
На обґрунтування касаційної скарги позивач зазначив, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спірні правовідносини підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства. На думку скаржника, після скасування розпоряджень, на підставі яких були видані оскаржувані державні акти на земельні ділянки, для подальшого захисту свого порушеного права він звернувся з позовом про скасування державних актів у порядку адміністративного судочинства, оскільки перехід права власності до відповідачів відбувся на підставі розпоряджень суб`єкта владних повноважень, скасованих рішенням суду, що набрало законної сили. 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 16 жовтня 2018 року відкрив касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою, а ухвалою від 20 грудня 2018 року передав справу разом із касаційною скаргою на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини шостої статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а саме у зв`язку з оскарженням учасником справи судового рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 21 січня 2019 року прийняла та призначила цю справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи згідно з пунктом 1 частини першої статті 345 КАС України. 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 зазначив, що скаржник не навів належного обґрунтування вимог касаційної скарги, позиція скаржника містить ряд суперечностей, не зазначено конкретних порушень судом апеляційної інстанції норм процесуального та матеріального права, а тому відсутні законні підстави для скасування постанови Одеського апеляційного адміністративного суду.
Інші учасники справи відзивів на касаційну скаргу не надіслали.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та наведені в касаційній скарзі доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.
Суди попередніх інстанцій установили, що згідно з розпорядженням РДА від 25 грудня 2006 року № 1411/А-2006 ОСОБА_1 було надано згоду на укладання договору оренди на земельну ділянку загальною площею 38 га - поліпшених пасовищ із земель запасу Новоукраїнської сільської ради Роздільнянського району Одеської області терміном на 1 рік (виготовлення державного акта для ведення фермерського господарства).
Новоукраїнською сільською радою Роздільнянського району Одеської області 01 січня 2007 року зареєстровано договір оренди земельної ділянки, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 15 січня 2007 року № 1124.
Вказану земельну ділянку ОСОБА_1 прийняв на підставі акта приймання-передачі від 01 січня 2007 року. 
29 грудня 2007 року ОСОБА_1 уклав з Державним підприємством «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» договір на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
У зв`язку з тривалою процедурою підготовки та узгодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, дія договору оренди продовжувалася, що підтверджується наданою до суду довідкою Новоукраїнського сільського голови та землевпорядника сільської ради від 09 листопада 2011 року № 334/02-1, з якої вбачається, що ОСОБА_1 з 2008 року по 15 червня 2010 року орендував земельну ділянку площею 38 га - пасовищ із земель запасу Новоукраїнської сільської ради Роздільнянського району Одеської області й своєчасно сплачував орендну плату.
Розпорядженням РДА від 05 травня 2009 року № 460/А-2009 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_1 та в довгострокову оренду терміном на 49 років для ведення фермерського господарства на території Новоукраїнської сільської ради Роздільнянського району Одеської області (за межами населеного пункту).
Згідно з розпорядженнями виконуючого обов`язки голови РДА від 27 січня 2010 року за № 18/А-2010, № 16/А-2010, № 17/А-2010 затверджено проекти землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок площею по 2,0 га ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 для ведення особистого селянського господарства із земель запасу Новоукраїнської сільської ради Роздільнянського району Одеської області (за межами населеного пункту). На підставі цих розпоряджень видано державні акти на право власності на землю серії:
- ЯЛ № 279934 на ім`я ОСОБА_2 , який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 512390001000455 від 03 червня 2011 року;
- НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_4 , який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 512390001000454 від 03 червня 2011 року;
- НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_3 , який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 512390001002347 від 29 жовтня 2012 року.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ця справа належить до юрисдикції адміністративних судів.
Закриваючи провадження в адміністративній справі, суд апеляційної інстанції керувався тим, що предметом спору в цій справі є визнання за фізичними особами права власності на земельні ділянки, відповідачі у справі не є суб`єктами владних повноважень, а тому спірні правовідносини не мають жодних ознак публічно-правового спору, що унеможливлює розгляд справи в порядку адміністративного судочинства. 
Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованим указаний висновок суду апеляційної інстанцій з огляду на таке.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно із частиною другою статті 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час вирішення справи судом першої інстанції) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, тобто на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. 
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Як установлено матеріалами справи, виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою ОСОБА_1 з виданими РДА відповідачам державними актами на право власності на земельні ділянки, які перебували в користуванні позивача на підставі договору оренди, що свідчить про приватноправовий, а не публічно-правовий характер спірних правовідносин.
Крім того, відповідачі у справі не є суб`єктами владних повноважень у розумінні пункту 4 частини першої статті 4 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року).
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час постановлення судом апеляційної інстанції оскаржуваного рішення; далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Ураховуючи те, що позовні вимоги у справі заявлено на поновлення порушеного права позивача у сфері земельних відносин, на момент звернення до суду відповідачі, які не є суб`єктами владних повноважень, отримали правовстановлюючі документи на спірні земельні ділянки, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що цей спір не є публічно-правовим, а має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.
Отже, висновок суду апеляційної інстанції про неналежність цього спору до юрисдикції адміністративних судів є правильним.
Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 815/8551/13-а (провадження № 11-1288 апп18).
При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Оскільки оскаржуване судове рішення прийнято апеляційним судом з додержанням норм матеріального та процесуального права, а правових висновків цього суду скаржник не спростував, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
2. Постанову Одеського апеляційного адміністративного суд від 19 червня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                                                 О. С. Золотніков 
 
Судді:                            Н. О. Антонюк                                                        О. Б. Прокопенко
 
                                      С. В. Бакуліна                                                        Л. І. Рогач
 
                                      В. В. Британчук                                                     І. В. Саприкіна
 
                                      Д. А. Гудима                                                                      О. М. Ситнік
 
                                      В. С. Князєв                                                           В. Ю. Уркевич
 
                                      Л. М. Лобойко                                                       О. Г. Яновська
 
                                      Н. П. Лященко