Постанова  
Іменем  України
 
17 липня 2019 року
м. Київ
 
справа № 521/14717/13-ц
 
провадження № 61-28714св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Кривцової Г. В.,
 
учасники справи:
позивач -    ОСОБА_1 а,
представник позивача -ОСОБА_2 ,
відповідачі: публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг»,   ОСОБА_3 ,
третя особа -приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Носенко Олександр Володимирович,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом  ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг», ОСОБА_5 , третя  особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Носенко Олександр Володимирович, про визнання недійсним договору іпотеки квартири, скасування заборони відчуження квартири, вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про заборону відчуження квартири та запису про іпотеку квартири за касаційною скаргою ОСОБА_4 , поданою представником -  ОСОБА_2 , на рішення Малиновського районного суду                 м. Одеси від 11 жовтня 2016 року у складі судді Маркарової С. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2017 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д., Черевка П. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2013 року  ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг»), ОСОБА_5 , третя  особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Носенко О. В., про визнання недійсним договору іпотеки квартири, скасування заборони відчуження квартири, вилучення з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про заборону відчуження квартири та запису про іпотеку квартири.
 
Позовна заява мотивована тим, що 21 серпня 2002 року вона разом зі своїм сином - ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого  21 серпня 2002 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Зезик A. B., придбали у рівних частках квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 40,3 кв. м, житловою площею 31,6 кв. м.
У серпні 2002 року їх спільними зусиллями проведено реконструкцію квартири з метою збільшення її площі. Документів щодо реєстрації переобладнань у встановленому законодавством порядку до відповідних органів вона не подавала, не повідомлялась про підготовку таких документів ОСОБА_5 
13 листопада 2007 року Київським районним судом м. Одеси прийнято постанову про визнання за ОСОБА_5 права власності на житлове приміщення загальною площею 86,8 кв. м.
07 квітня 2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку ПАТ «ОТП Банк» житлову квартиру АДРЕСА_1 . Приватним нотаріусом відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» внесено відповідні записи до Державного реєстру іпотек та Державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна.
На підтвердження права власності на квартиру ОСОБА_5 надав нотаріусу постанову Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2007 року про визнання за ним права власності на житлове приміщення.
ОСОБА_4 вважала, що договором іпотеки від 07 квітня 2008 року порушуються її права, як співвласника квартири АДРЕСА_1 , оскільки постанова Київського районного суду м.Одеси від 13 листопада 2007 року скасована ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2012 року і провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до Одеської міської ради про визнання права власності на реконструйовану частину квартири, зобов`язання зареєструвати право власності та видати відповідні документи закрито.
Ураховуючи викладене,  ОСОБА_4 просила суд: визнати недійсним договір іпотеки від 07 квітня 2008 року, скасувати заборону відчуження квартири, вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про заборону відчуження квартири та запису про іпотеку квартири.
 
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси                               від 20 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2014 року,  позов ОСОБА_4 задоволено.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року касаційну скаргу ПАТ «ОТП Банк» задоволено. Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси                               від 20 лютого 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області                  від 23 грудня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив із того, що в момент укладення договору іпотеки від 07 квітня                2008 року відповідач ОСОБА_6 був єдиним власником предмета іпотеки. Його право власності на реконструйовану, передану у подальшому в іпотеку квартиру було у встановленому законом порядку зареєстровано.
Скасування постанови Київського районного суду м. Одеси про визнання за ОСОБА_5 права власності на предмет іпотеки більш ніж через чотири роки після укладення договору іпотеки не впливає на суть правовідносин та їх дійсність.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції 
 
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , відхилено.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2016 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши, що при укладенні спірного договору іпотеки ОСОБА_5 були надані документи, які підтвердили його право власності на предмет іпотеки, він був єдиним власником квартири АДРЕСА_1 , сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, а тому відсутні правові підстави вважати договір іпотеки від 07 квітня 2008 року недійсним.
Підстава набуття права власності на квартиру ОСОБА_5 була скасована через чотирироки після укладення спірного договору, тому зазначені обставини не впливають на суть правовідносин, які склалися у зв`язку з укладенням договору іпотеки від 07 квітня 2008 року. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У серпні 2017 року  ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_2 , подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, витребувано цивільну справу                                  № 521/14717/13-ц з Малиновського районного суду м. Одеси.
У вересні 2017 року справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справа передана з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.
 
У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу призначено судді-доповідачеві.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що, уклавши оспорюваний договір іпотеки та зареєструвавши обтяження квартири іпотекою та забороною її відчуження, відповідачі втрутились у належне їй право на мирне володіння майном. При цьому у момент укладення оскарження договору іпотеки було наявне порушення її права власності на квартиру, непорушність якого передбачено у частині першій статті 321 ЦК України.
Суди попередніх інстанцій не врахували правовий висновок у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року, провадження № 6-53цс15, згідно з яким, якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. За таких умов, після скасування незаконного судового рішення про визнання права власності на квартиру, на підставі якого було укладено договір іпотеки від 07 квітня          2008 року, дія іпотеки підлягає припиненню з моменту її вчинення, оскільки відпала підстава для її виникнення.     
   
Доводи особи, яка подалазаперечення на касаційну скаргу 
 
У травні 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права відповідно до встановлених фактичних обставин справи, дали належну правову оцінку доказам, наданим сторонами.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
21 серпня 2002 року  ОСОБА_8 та ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири придбали у рівних частках квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 40,3 кв. м, житловою площею 31,6 кв. м. У серпні 2002 року їх спільними зусиллями проведено реконструкцію квартири з метою збільшення її площі.
13 листопада 2007 року Київським районним судом м. Одеси прийнято постанову про визнання за ОСОБА_5 права власності на житлове приміщення загальною площею 86,8 кв. м.
07 квітня 2008 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, за умовами якого останній передав в іпотеку ПАТ «ОТП Банк» квартиру АДРЕСА_1 . 
Приватним нотаріусом відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» було внесено відповідні записи до Державного реєстру іпотек та Державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна. На підтвердження права власності на квартиру ОСОБА_5 надав нотаріусу постанову Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2007 року, якою за ним визнано право власності на житлове приміщення.
Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня           2012 року постанову Київського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2007 року скасовано, провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до Одеської міської ради про визнання права власності на реконструйовану частину квартири, зобов`язання зареєструвати право власності та видати відповідні документи закрито.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_4 , подана представником - ОСОБА_2 , задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами  першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).
 
Відповідно до частин першої, другої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
 
Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. 
 
За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. 
 
Судомустановлено, що в момент укладення договору іпотеки від 07 квітня 2008 року ОСОБА_6 був єдиним власником предмета іпотеки. Його право власності на реконструйовану, передану в подальшому в іпотеку квартиру було у встановленому законом порядку зареєстровано.
Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.
 
Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.
 
При цьому банк не знав і не міг знати про те, що спірна квартира належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_6 і при укладенні договору іпотеки останній порушує право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 . 
 
Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постановах Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року № 6-1622цс15,                            від 21 жовтня 2015 року № 6-1568цс15, від 30 березня 2016 року                          № 6-533цс16.   
 
Вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей  212-214, 315 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з`ясували обставини справи, виконавши вимоги частини четвертої статті 338 ЦПК України 2004 року, згідно з якою висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, надали належну правову оцінку доводам сторін, наданим ними доказам та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову         ОСОБА_4 
 
Висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували правовий висновок у постанові Верховного Суду України від 13 травня             2015 року, провадження № 6-53цс15, не заслуговують на увагу, оскільки зазначена правова позиція стосується інших фактичних і правових обставин.
 
Разом з тим у матеріалах справи міститься достатньо даних і відомостей для об`єктивного і всебічного розгляду справи, що судами забезпечено.
 
Інші доводи касаційної скаргивисновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 , подану представником -  ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
 
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2017 року залишити без змін.  
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               Д. Д. Луспеник
Б. І. Гулько 
Г. В. Кривцова