ПОСТАНОВА
Іменем України

03 липня 2019 року 
Київ
справа №527/451/17
провадження №К/9901/24547/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Смоковича М.І.,
суддів: Білак М. В., Данилевич Н. А.
розглянув у попередньому судовому засіданні в касаційній інстанції справу                                    № 527/451/17
за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Глобинської міської ради про визнання неправомірним та скасування рішення, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Глобинського районного суду Полтавської області, прийняту 24 квітня 2017 року у складі головуючого судді - Левицької Т.В., та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду, постановлену 11 липня 2017 року у складі колегії суддів: головуючого судді - Старосуда М.І., суддів: Лях О.П., Яковенка М.М.,
І. Суть спору:
1.          У лютому 2017 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач, ФОП ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Глобинської міської ради (далі - відповідач), в якому просив:
1.1.          визнати неправомірним та скасувати рішення Глобинської міської ради Полтавської області від 02 лютого 2017 року № 22 «Про внесення змін до рішення четвертої сесії Глобинської міської ради 1 скликання від 12 січня 2016 року № 8 «Про встановлення ставок єдиного податку для фізичних осіб - підприємців по Глобинській міській раді».
2.          Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначав, що 02 лютого 2017 року Глобинською міською радою Полтавської області прийнято рішення № 22 «Про внесення змін до рішення четвертої сесії Глобинської міської ради 1 скликання від 12 січня 2016 року № 8 «Про встановлення ставок єдиного податку для фізичних осіб - підприємців по Глобинській міській раді». 
2.1.          Вважає, що вказане рішення прийнято з порушенням вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», оскільки проект оскаржуваного рішення не був оприлюднений у встановлений законом строк. 
ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи 
3.          02 лютого 2017 року Глобинською міською радою Полтавської області прийнято рішення № 22 «Про внесення змін до рішення четвертої сесії Глобинської міської ради 1 скликання від 12 січня 2016 року № 8 «Про встановлення ставок єдиного податку для фізичних осіб - підприємців по Глобинській міській раді». 
4.          Судами встановлено, що відповідачем дійсно не дотримано порядок оприлюднення проекту оскаржуваного рішення «Про внесення змін до рішення четвертої сесії Глобинської міської ради 1 скликання від 12 січня 2016 року № 8 «Про встановлення ставок єдиного податку для фізичних осіб - підприємців по Глобинській міській раді».
5.          Водночас, позивачем ОСОБА_1 не доведений факт застосування до нього оскаржуваного рішення або те, що він є суб`єктом відповідних відносин, на які поширюється дія цього акта.
ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
6.          Глобинський районний суд Полтавської області постановою від 24 квітня 2017 року, яку залишено без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2017 року, у задоволенні позову відмовив.
7.          Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з позицією якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що спірним рішенням не порушені законні права та інтереси позивача.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції 
8.          Позивач подав касаційну скаргу, в якій посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення ними норм процесуального права.
9.          У скарзі позивач просить рішення судів першої й апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
10.          Відповідач подав заперечення на касаційну скаргу, в якому наполягає на безпідставності останньої та просить у її задоволенні відмовити і залишити оскаржувані судові рішення без змін.
V. Релевантні джерела права й акти їх застосування
11.          Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
12.          Згідно з частиною першою статті 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.
13.          Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень (частина перша  статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування»).
14.          Відповідно до частини одинадцятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обов`язковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації». 
14.1.          Проекти актів органів місцевого самоврядування оприлюднюються в порядку, передбаченому Законом України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VI) крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки.
15.          Відповідно до частин третьої та четвертої статті 15 Закону № 2939-VI проекти нормативно-правових актів, рішень органів місцевого самоврядування, розроблені відповідними розпорядниками, оприлюднюються ними не пізніш як за 20 робочих днів до дати їх розгляду з метою прийняття.
16.          Відповідно до п. 1 частини першої статті 5 Закону № 2939-VI, доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема, систематичного та оперативного оприлюднення інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет на єдиному державному веб - порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом.
17.          Законом України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону є підставою для притягнення винної особи до відповідальності. Проте, це не є підставою для скасування рішення, згідно Закону № 2939-VI.
18.          Зокрема, статтею 23 Закону № 2939-VI  встановлена можливість оскарження до суду в порядку визначеному КАС України рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації.
19.          Відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації, як наслідок, визначена статтею 24 Закону № 2939-VI. Пунктом 4 цієї статті передбачено, як можливість притягнення до відповідальності осіб, винних у вчиненні таких порушень: 4) не оприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону.
20.          Відповідно до частини другої статті 24 Закону № 2939-VI особи, на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом.
21.          Тобто, вищезазначеними нормами Закону № 2939-VI встановлено відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації у вигляді відшкодування матеріальної та моральної шкоди особі, на думку якої її права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, що не є тотожною вимозі позивача про визнання такого рішення неправомірним та скасування з підстав порушення порядку оприлюднення проекту.
22.          Крім того, згідно частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. 
23.          Водночас, у       п. 8 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (тут і надалі в редакції яка діяла на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, далі - КАС України), позивача визначено як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб`єкта владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.
24.          Згідно з частиною першою статті 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
25.          Відповідно до частини другої статті 171 КАС України, право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб`єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.
26.          Отже, підставою для звернення особи до суду з позовом є переконання позивача у порушенні своїх прав чи свобод, однак, обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушеного права чи законного інтересу.
27.          Згідно з частиною першою статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
VI. Позиція Верховного Суду
28.          Вирішуючи питання про обґрунтованість касаційної скарги, враховуючи обставини встановлені судами попередніх інстанцій, Верховний Суд  висновки судів попередніх інстанцій щодо відсутності підстав  для задоволення позову вважає вірними.
29.           Так, позивач як в  позовній заяві так і в касаційній скарзі посилався лише на те, що спірне рішення стосується його безпосередньо, оскільки він зареєстрований як фізична особа-підприємець. 
30.          Водночас позивач не надав до суду будь-яких об`єктивних доказів, що  оскаржуваним  рішенням відповідача були порушенні його права та інтереси.
31.          Захист прав здійснюється у разі їх порушення. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства.
32.          Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.
33.          Об`єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. 
34.          Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову.
35.          Крім того, згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові від 10 квітня 2012 року по справі № 21-1115во10, щодо положення частини першої статті 2 та статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, зазначено, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб`єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням.
36.          Отже, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення).       
37.          Таким чином, обов`язковою умовою для визнання протиправним рішення (дії, бездіяльності) суб`єкта владних повноважень є наявність факту порушення останнім прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів особи, яка звернулась за їх судовим захистом.
38.          Відсутність порушеного права (свободи, охоронюваного законом інтересу) чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову.
39.          Отже, Верховний Суд констатує, що оскаржувані судові рішення ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суди під час розгляду справи не допустили порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. 
40.          Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
VII. Судові витрати
41.          З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.           Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2.           Постанову Глобинського районного суду Полтавської області від 24 квітня 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2017 року у справі № 527/451/17 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Головуючий                                                                                          М. І. Смокович 
Судді                                                                                                    М. В. Білак
                                                                                                    Н. А. Данилевич