Постанова
Іменем України
 
24 липня 2019 року
м. Київ
 
справа № 212/8281/15-ц
провадження № 61-23572св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С.,        Кузнєцова В. О.,     
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу              від 25 жовтня 2016 року у складі судді Колочко О.В.та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2017 року у складі колегії суддів        Бондар Я. М., Барильської А. П., Зубакової В. П., у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за затримку розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
16 вересня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця  ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за затримку розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати.
Позов мотивований тим, що 15 вересня 2014 року позивача прийнято на роботу до відповідача на посаду водія з щомісячним окладом 1 230,00 грн згідно з трудовим договором від 15 вересня 2014 року. 12 січня 2015 року трудовий договір розірвано за згодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). За весь час роботи заробітна плата позивачу не виплачувалась, у зв`язку з чим на час звільнення утворилася заборгованість в сумі 4 837,04 грн, яку позивач просить стягнути з відповідача. Крім того, просить стягнути середній заробіток за період з 13 січня 2015 року по 01 вересня 2015 року, а також компенсацію втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати в сумі 2 060,09 грн.
Короткий зміст судових рішень 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25 жовтня 2016 рокупозов ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за затримку розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати задоволено частково, стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 4 716,30 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в сумі 9 153,60 грн, компенсацію втрати частини заробітної плати в сумі 2 060,09 грн, допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі, але не більше ніж за один місяць.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щозгідно з висновком експерта     від 18 березня 2015 року № 14/1.1-616 підписи від імені ОСОБА_1 у розрахункових відомостях про отримання заробітної плати від 21 жовтня            2014 року, від 13 листопада 2014 року від 19 грудня 2014 року та від 12 січня 2015 року виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою. Тому суд визнав доведеним факт невиплати позивачу заробітної плати відповідачем. Суд стягнув суму середнього заробітку за період з 13 січня 2015 року по 01 вересня          2015 року. З огляду на доведеність затримки виплати заробітної плати задоволено вимогу щодо компенсації втрати частини заробітку позивача. Показання допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_7 та         ОСОБА_8 , які працювали у відповідача, суд не прийняв до уваги з огляду на результати почеркознавчої експертизи, а також у зв`язку з тим, що свідки не знають скільки позивач отримував у касі коштів і не бачили чи розписувався він у відомостях. У судовому засіданні оглянуто матеріали справи наказного провадження, згідно з яким позивач у березні 2015 року звертався до суду із заявою про видачу наказу про стягнення з відповідача заробітної плати, середнього заробітку та компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2017 року апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_2 відхилено, рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25 жовтня 2016 року залишено без змін. 
Ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області мотивована тим, що відповідачем не надано належних і допустимих доказів виплати ОСОБА_1 заробітної плати за період його роботи водієм у відповідача, оскільки судова експертиза встановила, що підписи у розрахункових відомостях на отримання заробітної плати виконано не позивачем, а іншою особою. Колегія суддів визнала безпідставними доводи апеляційної скарги відповідача щодо не взяття до уваги його звернення до правоохоронних органів із заявою про порушення кримінального провадження стосовно бухгалтера підприємства за підроблення підписів позивача, оскільки це не підтверджує факту виплати відповідачем заробітної плати. Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду не взяті до уваги як такі, що не відповідають законодавству, офіційному тлумаченню Конституційним Судом України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 і рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 положень частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку із статтями 1, 12 Закону України «Про оплату праці». 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У січні 2017 року ФОП ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку надіслав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ), в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу                   від 25 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2017 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою ВССУ від 03 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ФОП ОСОБА_2
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
08 травня 2018 року справу № 212/8281/15-ц та матеріали касаційного провадження ВССУ передано до Верховного Суду.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, щопозивач порушив тримісячний строк на звернення з позовом, проте суди не врахували цього та не застосували наслідки спливу строку на звернення. Суди не врахували доводи відповідача про існування кримінального провадження щодо бухгалтера відповідача з приводу підробки останньою підписів позивача на розрахункових відомостях про отримання останнім заробітної плати. Суди не перевірили дійсність підписів інших працівників на розрахункових відомостях, на яких підроблено підписи позивача. Не взято до уваги показання свідка ОСОБА_8 , яка підтвердила отримання позивачем заробітної плати. 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У силу частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
15 вересня 2014 року між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено безстроковий трудовий договір, згідно з яким ОСОБА_1 зобов`язався виконувати обов`язки водія з повною матеріальною відповідальністю, а ОСОБА_2 зобов`язався оплачувати працю працівника у розмірі 1 230,00 грн на місяць. Даний трудовий договір зареєстрований у Криворізькому міському центрі зайнятості за № 04701403303.
Відповідно до табелів обліку використання робочого часу ОСОБА_1 відпрацював у вересні 2014 року 12 днів, у жовтні 2014 року - 23 дні, у листопаді 2014 року - 20 днів, у грудні 2014 року - 23 дні, у січні 2015 року - 1 день.
12 січня 2015 року ОСОБА_1 звільнений з роботи згідно з пунктом 1         статті 36 КЗпП України. 
Відповідно до висновку експерта Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 18 березня 2015 року            № 14/1.1-616 підпис від імені ОСОБА_1 розташований у рядку 10 графи «підпис про отримання» у розрахунковій відомості від 21 жовтня 2014 року за вересень 2014, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою, підпис від імені ОСОБА_1 , розташований у рядку 11 графи «підпис про отримання» в розрахунковій відомості від 13 листопада 2014 року за жовтень 2014 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою, підпис від імені            ОСОБА_1 , розташований у рядку 9 графи «підпис про отримання» у розрахунковій відомості від 19 грудня 2014 року за листопад 2014 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою, підпис від імені           ОСОБА_1 , розташований у рядку 9 графи «підпис про отримання» у розрахунковій відомості від січня 2014 року за грудень 2014 року, виконаний не               ОСОБА_1 , а іншою особою, підпис від імені ОСОБА_1 , розташований у рядку 9 графи «підпис про отримання» в розрахунковій відомості від 12 січня 2015 року за січень 2015 року, виконаний не               ОСОБА_1 , а іншою особою.
Свідок ОСОБА_7 пояснила, що відповідачем зарплата видавалася два рази на місяць у п`ятницю, касир видавала зарплату, після чого працівники мали розписуватися у відомостях у бухгалтера. Кожного разу, коли видавалася зарплата, свідок бачила ОСОБА_1 , який отримував гроші, в якому розмірі вона не бачила, не знає, чи розписувався він у відомостях. Скарг від нього за весь період його роботи не чула. 
Свідок ОСОБА_8 суду пояснила, що працювала у відповідача з 2014 року касиром. До її обов`язків входило видавати грошові кошти працівникам, що відбувалося два рази на місяць у п`ятницю. Після отримання грошей, працівники розписувалися в документах у бухгалтера ОСОБА_12 Пам`ятає, що видавала гроші ОСОБА_1 , однак суми грошових коштів не пам`ятає, та чи розписувався він у відомостях не бачила.
ОСОБА_1 у березні 2015 року звертався до Жовтневого районного суду   м. Кривого Рогу з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ФОП ОСОБА_2 заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, а також компенсації втрати частини заробітку у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати. 
Судовий наказ у справі № 212/1931/15-ц за заявою  ОСОБА_1 був виданий судом 16 квітня 2015 року. 
Ухвалою 23 червня 2015 року на підставі заяви ФОП ОСОБА_2 судовий наказ скасовано,  ОСОБА_1 роз`яснено право заявити відповідні вимоги у позовному провадженні. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 115 КЗпП України заробітна виплачується працівникам регулярно у робочі дні не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.
Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Стаття 116 КЗпП України передбачає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у визначені строки, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Середній заробіток позивача розраховується відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок), відповідно до якого середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Подією, з якою пов`язана така виплата в розумінні викладеної норми права, є подія, яка створює правові підстави для виплати, а саме звільнення працівника з роботи на підставі відповідного наказу роботодавця.
Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання зобов`язані здійснювати компенсацію громадянам втрати частин доходів у випадку порушення встановлених строків виплати заробітної плати, яка проводиться у разі її затримки на один і більше календарних місяців.
Відповідно статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).
Оскільки за результатами судової почеркознавчої експертизи встановлено, що у розрахункових відомостях про отримання заробітної плати від імені позивача виконано підпис іншою особою, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність факту виплати позивачу заробітної плати відповідачем.
Аргумент касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги наявність кримінального провадження щодо бухгалтера відповідача стосовно підробки нею підписів позивача на розрахункових відомостях про отримання заробітної плати та не відкладення розгляду справи до отримання висновку почеркознавчої експертизи у межах кримінального провадження та вручення повідомлення про підозру бухгалтеру відповідача, не впливає на встановлений експертом факт виконання підпису на таких розрахункових відомостях від імені позивача іншою особою, а отже, не свідчить про неправильне встановлення судами фактичних обставин справи.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що наявність кримінального провадження за заявою відповідача не може слугувати підґрунтям для відмови позивачу у задоволенні позову, оскільки це не відповідає вимогам статті 61 Цивільного процесуального кодексу України у редакції, чинній на час вирішення спору, (далі - ЦПК України 2004 року), яка передбачає, що лише вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обов`язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою, тоді як на час розгляду справи досудове розслідування кримінального провадження за заявою відповідача триває, вирок, який би набрав чинності, відсутній.
Довід касаційної скарги про те, що суд не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_8 про отримання заробітної плати позивачем є безпідставним, оскільки судами надано належну оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності та наведені мотиви відхилення показань зазначеного свідка.
Згідно зі статтею 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Зміст оскаржуваних судових рішень і матеріали справи свідчать про виконання судами попередніх інстанцій статті 212 ЦПК України 2004 року.
Довід касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм щодо строку звернення до суду та наслідків його пропуску не ґрунтується на нормах трудового законодавства, а також спростовується обставинами справи.
Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. 
Згідно зі статтею 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу суд може поновити ці строки.
Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у аспекті надання офіційного тлумачення положенням частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку із статтями 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 Конституційним Судом України роз`яснено, що працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.
Зазначені норми трудового законодавства та роз`яснення Конституційного Суду України були застосовані судами під час вирішення даного спору.
Також судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 зі спливом двох місяців з дня звільнення подав заяву про видачу судового наказу про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку та компенсації втрати частини заробітної плати в зв`язку з порушенням термінів її виплати. Виданий за заявою  ОСОБА_1 судовий наказ був скасований судом на підставі заяви ФОП ОСОБА_2 , після чого  ОСОБА_1 звернувся з зазначеними вимогами у межах позовного провадження.
Відповідно до частини першої статті 96 і частини третьої статті 118 ЦПК України 2004 року позовна заява щодо вимог, які стосуються стягнення нарахованої, проте не виплаченої заробітної плати, може бути подана лише у разі відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування його судом. 
Таким чином, відсутні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог з мотивів пропуску позивачем строку на звернення до суду.  
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду постановлені без додержання норм матеріального та порушенням норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів у справі, що відповідно до статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Судами першої і апеляційної інстанцій повно встановлено обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначено норми матеріального права, які підлягали застосуванню.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.
 
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 січня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | В. М. Ігнатенко   В. С. Жданова
| В. О. Кузнєцов