П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
29 травня2019 року
м. Київ
 
Справа № 826/10400/16
Провадження № 11-1365апп18
 
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Золотнікова О. С., 
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Власова Ю. Л., Гриціва М. І., Гудими Д. А., Єленіної Ж. М., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Пророка В. В., Рогач Л. І., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.
розглянула в порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 березня 2018 року (суддя Огурцов О. П.) та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2018 року (судді Коротких А. Ю., Файдюк В. В., Парінов А. Б.) у справі № 826/10400/16 за позовом Київської міської ради (далі - Київрада) до Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві (далі - Управління держреєстрації), державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу  Кириленко Людмили Василівни (далі - Приватний нотаріус), державного реєстратора Управління держреєстрації Бродюк Ірини Юріївни (далі - Держреєстратор), державного реєстратора - державного нотаріуса Сьомої київської державної нотаріальної контори Гасс Вікторії Юріївни (далі - Державний нотаріус), треті особи: Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про скасування рішень та
ВСТАНОВИЛА:
У липні 2016 року Київрада звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до відповідачів, у якому, враховуючи заяву про зміну позовних вимог, просила: 
- скасувати рішення Приватного нотаріуса від 03 квітня 2015 року № 20513624 та від 02 лютого 2016 року № 28044920, № 28038738, № 28043030, № 28044424;
- скасувати рішення Держреєстратора від 07 та 08 липня 2015 року № 22640988 та № 22696544 відповідно;
- скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно з індексним номером 40304197 ;
- скасувати рішення Державного нотаріуса від 17 березня 2017 року № 34312789, № 34311846, № 34313124.
На обґрунтування позовних вимог Київрада зазначила, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 23 березня 2015 року в справі № 753/5010/14-ц, яке набрало законної сили 08 липня 2015 року, визнано право комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київради на нежилі приміщення № 1-1 (групи приміщень № 1), з N°1 по № 1-1 (групи приміщень № 5), № 1 (групи приміщень № 6), № 1 (групи приміщень № 7), № 1 (групи приміщень № 8) (літ. «А») загальною площею 329,50 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 а (далі - спірне нерухоме майно), та витребувано це нерухоме майно від ОСОБА_2 у комунальну власність територіальної громади міста Києва в особі Київради. Під час розгляду справи № 753/5010/14-ц ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 18 червня 2014 року накладено арешт на спірне нерухоме майно. Зазначена ухвала набрала законної сили з моменту її постановлення судом, а тому з 18 червня 2014 року ні ОСОБА_1 , ні інші особи не мали права здійснювати будь-які дії з нерухомим майном, у тому числі реєстраційні. Проте на порушення встановленої судом заборони щодо спірного нерухомого майна ОСОБА_1 зареєструвала право власності на зазначені нежилі приміщені та отримала свідоцтво про право власності на це майно. У подальшому ОСОБА_1 отримала інше свідоцтво про право власності, в якому змінено не лише площу, а й опис об`єкта нерухомого майна. Таким чином, Приватний нотаріус і Держреєстратор як уповноважені державою особи, приймаючи оскаржувані рішення про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 , підтвердили неіснуючі факти, а саме право власності, якого на момент прийняття цих рішень у ОСОБА_1 не було. Крім того, 15 червня 2017 року Київрада дізналася, що 17 березня 2017 року спірне нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі рішень Державного нотаріуса від 17 березня 2017 року № 34312789, № 34311846, № 34313124, які було прийнято на підставі договорів дарування, укладених того ж дня між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . На думку позивача, вказані договори дарування є нікчемними й такими, що не породжують жодних правових наслідків і не потребують визнання їх недійсними в судовому порядку, оскільки всі дії з нерухомим майном вчинялися під час дії заборони (арешту). 
Окружний адміністративний суд міста Києва постановою від 02 лютого 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2017 року, позов задовольнив.
Не погодившись з указаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 подала касаційну скаргу.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 12 вересня 2017 року задовольнив частково касаційну скаргу ОСОБА_1 .: скасував постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 02 лютого 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2017 року, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.
Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 13 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2018 року,позов задовольнив повністю. 
Не погодившись із вказаними рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, на обґрунтування якої зазначила, що під час розгляду справи вона вказала на наявність цивільно-правового спору між Київрадою та скаржником. Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України в постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, розглядаючи спори щодо витребування майна із чужого незаконного володіння, суди під час їх розгляду мають установити всі юридичні факти, визначені статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи підстави набуття майна є законними, чи набувач майна є добросовісним набувачем тощо. З фактичних обставин у цій справі вбачається, що оскаржуваним реєстраційним діям передує невирішений спір між його учасниками про право цивільне, зокрема щодо зміни власника приміщень після прийняття рішення Дарницьким районним судом міста Києва від 23 березня 2015 року від ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , отримання останньою свідоцтва про право власності, створення відповідно до положень законодавства та реєстрацією новоутвореного майна спочатку за ОСОБА_1 , а в подальшому за ОСОБА_3 . Висловлюючи свої заперечення на адміністративний позов, ОСОБА_1 вказувала на те, що звернення Київради до суду з таким позовом не є ефективним способом захисту порушеного права позивача. Метою адміністративного позову позивач визначає реєстрацію свого права власності на спірне майно, тому ефективним способом захисту порушеного права за таких обставин є саме вирішення спору про витребування майна із чужого незаконного володіння. До того ж ОСОБА_1 і ОСОБА_3 не визнають право власності Київради на спірне майно. Вказані питання повинні бути вирішені в спорі про витребування майна із чужого незаконного володіння, який знаходиться в провадженні Дарницького районного суду міста Києва (справа № 753/1504/18). У зв`язку з викладеним ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та закрити провадження у справі.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 08 жовтня 2018 року відкрив касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 , а ухвалою від 23 листопада 2018 року передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини шостої статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а саме у зв`язку з оскарженням учасником справи судових рішень з підстав порушення правил предметної юрисдикції.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 06 грудня 2018 року прийняла та призначила цю справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику її учасників з огляду на практику Європейського суду з прав людини про доцільність розгляду справи на основі письмових доказів у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Аксен проти Німеччини», заява № 8273/78; рішення від 25 квітня 2002 року у справі «Варела Ассаліно проти Португалії», заява № 64336/01).
У відзиві на касаційну скаргу Приватний нотаріус зазначив про те, що висновки судів попередніх інстанцій суперечать установленим обставинам справи. Зокрема, у провину Держреєстратору ставиться обізнаність заявниці ОСОБА_1 про накладення арешту на майно, що не був зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Реєстр). Проте Держреєстратор не міг знати про арешт, який не був зареєстрований у Реєстрі та накладений у межах цивільної справи, учасником якої він не був. Змінені позовні вимоги Київради щодо скасування прийнятого Приватним нотаріусом рішення взагалі не підпадають під юрисдикцію адміністративного суду та не можуть розглядатися в порядку адміністративного судочинства, оскільки рішення про державну реєстрацію права власності пов`язане із вчиненням нотаріальної дії, яку позивач не оскаржує. У зв`язку з викладеним Приватний нотаріус просить задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_1 і скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій.
Київрада у відзиві на касаційну скаргу зазначила, що позивач оскаржує виключно реєстраційні дії, здійснені державними реєстраторами. При цьому позивач не заявляв вимоги про визнання за ним права власності, а також будь-яких інших вимог, що мають розглядатись у порядку цивільного судочинства, оскільки рішеннями судів в інших справах, що набрали законної сили, такі вимоги вже розглянуті, в тому числі визнано право власності на нерухоме майно за Київрадою, встановлено безпідставність вибуття з комунальної власності цього майна та незаконність заволодіння ним ОСОБА_1 Оскільки спір про право на момент звернення з адміністративним позовом уже був вирішений, то вимоги про скасування реєстраційних дій належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Таким чином, немає жодних підстав вважати цей спір цивільно-правовим. Виходячи із зазначених міркувань Київрада просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Інші учасники справи відзивів на касаційну скаргу не надіслали.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, наведені в касаційній скарзі та у відзивах на неї доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення.
Суди попередніх інстанцій установили, що  ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 10 січня 2011 року, укладеного між нею як покупцем і Колективним підприємством «Сезон» (далі - КП «Сезон») як продавцем, посвідченого Приватним нотаріусом, набула право власності на спірне нерухоме майно. 
Відомості про право власності ОСОБА_1 на вказане нерухоме майно внесені до Реєстру Приватним нотаріусом 04 вересня 2013 року (номер запису 2361508) під час посвідчення договору іпотеки № 3755, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , запис у Державному реєстрі іпотек № 2363742.
28 вересня 2013 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який посвідчено Приватним нотаріусом, на підставі якого цим нотаріусом у Реєстрі вчинено запис про реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно (номер запису 2686870).
18 червня 2014 року Дарницький районний суд міста Києва за результатами розгляду заяви про забезпечення позову в цивільній справі № 753/5010/14-ц за позовом Прокуратури Дарницького району міста Києва в інтересах Київради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , КП «Сезон», третя особа - Комунальне підприємство «Дирекція по обслуговуванню нежитлового фонду Дарницького району м. Києва», постановив ухвалу, якою наклав арешт на спірне нерухоме майно.
Рішенням від 23 березня 2015 року в цивільній справі № 753/5010/14-ц, яке набрало законної сили 08 липня 2015 року, Дарницький районний суду міста Києва позов Прокуратури Дарницького району міста Києва в інтересах Київради задовольнив частково: визнав право комунальної власності територіальної громади міста Києва в особі Київради на спірне нерухоме майно та витребував від ОСОБА_2 у комунальну власність територіальної громади міста Києва в особі Київради зазначене нерухоме майно.
03 квітня 2015 року Приватний нотаріус вніс у Реєстр запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на спірний об`єкт нерухомого майна (запис № 9290156, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 квітня 2015 року за індексним номерм 20513624) на підставі договору купівлі-продажу від 10 січня 2011 року та видав витяг про реєстрацію прав з Реєстру (індекснийномер 3530812).
02 липня 2015 року представник ОСОБА_1 подав заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яку було прийнято Держреєстратором за реєстраційним номером 12150058.
За результатами розгляду вказаної заяви 07 липня 2015 року Держреєстратор прийняв рішення № 22640988, яким вніс зміни до Реєстру щодо площі об`єкта нерухомого майна, та видав свідоцтво про право власності (індексний номер 40194240) на спірне нерухоме майно як на новозбудований об`єкт.
За заявою представника ОСОБА_1 про виправлення технічної помилки, реєстраційний номер 12233392, Держреєстратор прийняв рішення від 08 липня 2015 року № 22696544 про внесення змін до запису про спірне нерухоме майно за номером 9290156 у частині нумерації та назв приміщень згідно з технічним паспортом і видав свідоцтво про право власності від 08 липня 2015 року з індексним номером 40304197 на нежилі приміщення № 1, 1-1 (група приміщень № 1), приміщення № 1-8 (група приміщень № 5), приміщення № 1-4 (група приміщень № 7), приміщення № 1 (група приміщень № 8) (літ. «А») за адресою: АДРЕСА_1.
У подальшому ОСОБА_1 звернулася до Приватного нотаріуса із заявами про поділ об`єкта нерухомого майна та реєстрацію права власності на частини поділеного нерухомого майна, за результатами розгляду яких відповідач прийняв рішення від 02 лютого 2016 року № 28044920, № 28038738, № 28043030, № 28044424 із закриттям розділу та відкриттям нових розділів у Реєстрі та присвоєнням реєстраційних номерів об`єктам нерухомого майна, а саме: 838791180000 - група приміщень № 1; 838629880000 - група приміщень № 5; 838731280000 - група приміщень № 7, № 8.
Вважаючи прийняті відповідачами рішення протиправними, Київрада звернулася до суду з позовом про їх скасування.
Розглядаючи справу по суті заявлених позовних вимог, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. 
Проте такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм процесуального права.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
На підставі пункту 7 частини першої статті 4 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Як установлено матеріалами справи, Київрада звернулася до адміністративного суду з позовом, направленим на поновлення порушеного права власності територіальної громади міста Києва, в інтересах та від імені якої вона діє, на спірне нерухоме майно. 
При цьому спір виник у зв`язку з прийняттям Приватним нотаріусом і Держреєстратором рішень про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на вказане нерухоме майно, незважаючи на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 18 червня 2014 року про накладення арешту на це нерухоме майно.
У подальшому змінюючи позовні вимоги, Київрада заявила позовні вимоги до Державного нотаріуса про скасування рішень від 17 березня 2017 року № 34312789, № 34311846, № 34313124, якими право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договорів-дарування від 17 березня 2017 року.
Отже, цей позов подано на поновлення прав Київради у сфері цивільних відносин.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Зважаючи насуб`єктний склад цієї справи й те, що цей позов направлено на поновлення прав Київради у сфері цивільних відносин, а також беручи до уваги реєстрацію права власності на спірне нерухоме майне за третьою особою - ОСОБА_3 , щоможе впливати на майнові права та інтереси цієї особи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що цей спір не є публічно-правовим та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а має вирішуватися за правилами ЦПК України.
При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
На підставі частини першої статті 354 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку повністю або частково і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі у відповідній частині з підстав, установлених статтями 238, 240 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.
Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу з порушенням правил юрисдикції адміністративних судів, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для скасування судових рішень із закриттям провадження у справі.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 354, 356, 359 КАС України, Велика Палата Верховного Суду 
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
2. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13 березня 2018 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2018 року скасувати, а провадження у справі закрити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                                                  О. С. Золотніков 
 
Судді:                            Н. О. Антонюк                                                        Л. М. Лобойко
 
                                      С. В. Бакуліна                                                        Н. П. Лященко
 
                                               В. В. Британчук                                                     О. Б. Прокопенко
 
                                      Ю. Л. Власов                                                          В. В. Пророк
 
                                               М. І. Гриців                                                             Л. І. Рогач
 
                                      Д. А. Гудима                                                                      О. М. Ситнік
 
Ж. М. Єленіна                                                         В. Ю. Уркевич
 
                                      В. С. Князєв                                                            О. Г. Яновська