Постанова                                                          
Іменем України
07 серпня 2019 року 
м. Київ
справа № 569/14172/13-ц
провадження № 61-22395св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
ОСОБА_5 ,
відповідачі: Рівненський міський голова, Виконавчий комітет Рівненської міської ради, Публічне акціонерне товариство «Рівненський «Облплемселекцентр», Товариство з обмеженою відповідальністю «Шакар Компані», Товариство з обмеженою відповідальністю «Велбер»,
треті особи: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради, Комунальне підприємство «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , на рішення Рівненського міського суду Рівненської області                     від 28 листопада 2016 року у складі судді Галінської В. В. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 26 січня 2017 року у складі колегії суддів: Григоренка М.П., Бондаренко Н.В., Гордійчук С.О.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін               до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2013 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,               ОСОБА_4 , ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до Рівненського міського голови, Виконавчого комітету Рівненської міської ради, Публічного акціонерного товариства «Рівненський «Облплемселекцентр» (далі - ПАТ «Рівненський «Облплемселекцентр»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Шакар Компані» (далі -                    ТОВ «Шакар Компані»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Велбер» (далі - ТОВ «Велбер»), треті особи: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради, Комунальне підприємство «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», про встановлення факту, визнання права власності за набувальною давністю, передачу житла у приватну власність, скасування розпорядження, визнання недійсним договору купівлі-продажу.
Позовна заява мотивована тим, що у 1992 році ОСОБА_1 як працівнику Відкритого акціонерного товариства «Рівненський «Облплемселекцентр» (далі - ВАТ «Рівненський «Облплемселекцентр») та членам його сім`ї: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надано у користування               у відомчому будинку житлове приміщення, яке складається з трьох кімнат житловою площею 40,95 кв. м, без вигод, на АДРЕСА_1 . 
З 1992 року і по даний час позивачі в установленому законом порядку зареєстровані та проживають у вищевказаному житловому приміщенні,                в якому провели роботи з благоустрою та регулярно сплачують кошти за комунальні послуги. Крім того, в указаному житловому приміщенні без реєстрації місця проживання проживає двоє малолітніх дітей:                      ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дане житлове приміщення входить до складу державного житлового фонду. 
Відповідно до виписки з протоколу № 1 загальних зборів акціонерів                 ВАТ «Рівненський «Облплемселекцентр» від 28 лютого 2002 року            ОСОБА_1 надано дозвіл на приватизацію зазначеного житлового приміщення. Однак, реалізувати своє право відповідно до Закону              України «Про приватизацію державного житлового фонду» позивачі                     не змогли у зв`язку з тим, що вказане приміщення не визнається відповідачами житловим, частина будівлі загальною площею 48,6 кв. м на АДРЕСА_1 належить ТОВ «Велбер» відповідно до свідоцтва про право власності від 10 жовтня 2007 року, виданого Виконавчим комітетом Рівненської міської ради на підставі розпорядження міського голови від 10 жовтня 2007 року № 1778-р. Інша частина цього житлового приміщення, яким фактично користуються позивачі, зареєстрована                        за ТОВ «Шакар Компані» на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 19 жовтня 2007 року, укладеного між ВАТ «Рівненський «Облплемселекцентр» і ТОВ «Шакар Компані».
На підставі викладеного  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7  з урахуванням уточнених позовних вимог просили: 
- встановити факт, що приміщення на АДРЕСА_1 , яке вони займали і займають в цей час, що складається з приміщення № 1 площею 3,8 кв. м, зазначене в експлікації до плану - тамбур, приміщення            № 2 площею 3,2 кв. м, зазначене в експлікації до плану - коридор, приміщення № 3 площею 2,7 кв. м, зазначене в експлікації до плану - підсобна, приміщення № 4 площею 10,4 кв. м, зазначене в експлікації до плану - кабінет, приміщення № 5 площею 15 кв. м, зазначене в експлікації до плану - кабінет, приміщення № 6 площею 15,1 кв. м, зазначене в експлікації до плану - кабінет у будівлі АДРЕСА_1 , та приміщення площею 11,2 кв. м, зазначене на плані цифрою 6 у будівлі                    АДРЕСА_1 , є житловим приміщенням (частиною будинку - квартирою) з 1958 року; 
- визнати незаконним та скасувати розпорядження Рівненського міського голови від 10 жовтня 2007 року № 1778-р про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно ТОВ «Велбер» у частині приміщення площею 11,2 кв. м, зазначене на плані цифрою 6 у будинку АДРЕСА_1 ; 
- визнати недійним свідоцтво про право власності від 10 жовтня 2007 року, видане виконавчим комітетом Рівненської міської ради ТОВ «Велбер»,                    в частині приміщення площею 11,2 кв. м, зазначене на плані цифрою 6;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 19 жовтня 2007 року, укладений між ВАТ «Рівненський «Облплемселекцентр» і ТОВ «Шакар Компані», посвідчений 19 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Омельяненко І. В., реєстровий номер 5010, в частині відчуження приміщення № 1, площею 3,8 кв. м, зазначене в експлікації до плану - тамбур, приміщення № 2 площею                         3,2 кв. м, зазначене в експлікації до плану - коридор, приміщення № 3 площею 2,7 кв. м, зазначене в експлікації до плану - підсобна, приміщення  № 4 площею 10,4 кв. м зазначене в експлікації до плану - кабінет, приміщення № 5 площею 15 кв. м, зазначене в експлікації до плану - кабінет, у будинку АДРЕСА_1 ;
- визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                        ОСОБА_4 , ОСОБА_1 право спільної часткової власності на приміщення № 1 площею 3,8 кв. м, зазначене в експлікації до плану - тамбур, приміщення № 2 площею 3,2 кв. м, зазначене в експлікації до плану - коридор, приміщення № 3 площею 2,7 кв. м, зазначене в експлікації до плану - підсобна, приміщення № 4 площею 10,4 кв. м, зазначене в експлікації до плану - кабінет, приміщення № 5 площею 15 кв. м, зазначене в експлікації до плану - кабінет, приміщення № 6, зазначене в експлікації до плану - кабінет, площею 15,1 кв. м у будівлі АДРЕСА_1 , та приміщення площею 11,2 кв. м, зазначене на плані цифрою 6 у спірній будівлі, загальною площею 61,4 кв. м у порядку приватизації та за набувальною давністю.
У серпні 2013 року ТОВ «Велбер» і ТОВ «Шакар Компані» звернулися до суду із зустрічними позовними вимогами до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 про витребування майна, виселення з приміщення.
Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 25 листопада 2016 року зустрічні позовні заяви ТОВ «Велбер» і ТОВ «Шакар Компані» залишені без розгляду.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заявлені позовні вимоги є безпідставними, оскільки відповідно до наявних у справі доказів спірні приміщення ніколи не входили до складу житлового фонду і були надані позивачам у користування неправомочним органом та без дотримання встановленого порядку, в зв`язку із чим у них відсутні будь-які належні правові підстави для визнання за ними права власності на це нерухоме майно, як на житлове приміщення.
Також у позивачів відсутні правові підстави вимагати: визнання недійсними розпорядження Рівненського міського голови від 10 жовтня 2007 року                     № 1778-р про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно               ТОВ «Велбер», свідоцтва про право власності від 10 жовтня 2007 року, виданого Виконавчим комітетом Рівненської міської ради ТОВ «Велбер» у частині приміщення площею 11,2 кв. м, яке зазначене на плані цифрою 6, на                      АДРЕСА_1 ; визнання нікчемним та недійсним з моменту укладення договору купівлі-продажу від 19 жовтня 2007 року, укладеного між ВАТ «Рівненський «Облплемселектцентр» і ТОВ «Шакар Компані».
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 26 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що надані позивачами докази, згідно з якими, на думку останніх, повністю підтверджують правомірність заявлених ними позовних вимог, підтверджують лише факт їхнього використання спірних приміщень для власного проживання, починаючи з 1992 року, але жодним чином не підтверджують тієї обставини, що ці приміщення входили до житлового фонду і були надані їм із дотриманням встановленого законом порядку.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, яка у лютому 2017 року подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,                        ОСОБА_7 ,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до розгляду.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
10 травня 2018 року  справу передано до Верховного Суду.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 січня 2019 року справу призначено до розгляду.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                                від 27 лютого 2019 року касаційне провадження у справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 910/17274/17.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що згідно із наданими позивачами доказами спірне приміщення є житловим (квартирою), тому відповідно до статті 47 Конституції України, статті 9 ЖК Української  РСР вони мали і мають право на користування цим приміщенням. Рішення про виключення цього приміщення з житлового фонду або переведення його в нежитловий фонд в порядку, передбаченому статями 7, 8 ЖК Української  РСР, не приймалося. 
Оскільки у позивачів право на користування житлом виникло задовго до набуття відповідачами права власності на спірне приміщення на підставі оспорюваних свідоцтва про право власності та договору купівлі-продажу відповідно 1992 та 2007 року, тому їх порушене право підлягає судовому захисту. Позивачі не можуть і не повинні нести відповідальність за незаконні дії осіб, які провели відчуження їх житлової квартири під виглядом нежилих приміщень. 
Зазначають також, що суди безпідставно відмовили їм у визнанні права власності на квартиру в спірних приміщеннях виходячи з того, що підстави позову (за набувальною давністю та в порядку приватизації) виключають одна одну. Вважають, що ці підстави не є взаємовиключними, по кожній з них може бути визнане право власності за позивачами на належну їм на праві користування квартиру. 
В березні 2013 року вони повторно (перший раз зверталися у 1997 році та отримали дозвіл на приватизацію) звернулися із заявою про приватизацію житла до голови правління ПАТ «Рівненський «Облплемселектцентр»            Шесталюка О. Ю.1 , оскільки квартира є відомчою і знаходиться на балансі останнього, а також до Рівненського міського голови, оскільки він приймає розпорядження про приватизацію житла. Їхні заяви залишені без задоволення, тому вони вправі були звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Зазначають, що вони відкрито, безперервно і добросовісно володіють та користуються вказаним житлом вже більше 20 років.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що  ОСОБА_1 та членам його сім`ї ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ) видано службовий ордер від 26 листопада 1992 року № 1 на право зайняття жилого приміщення без вигод площею           40,96 кв. м жилої площі, яке складається із трьох кімнат, у відомчому будинку на АДРЕСА_1 .
ВАТ «Рівненський «Облплемселектцентр» видавало довідки від 20 липня 1999 року та від 19 січня 2006 року, з яких вбачається, що в будинку АДРЕСА_1 проживають: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 .
Суди також встановили, що відповідно до паспортів та карток прописки форми А на АДРЕСА_1 ОСОБА_1 був зареєстрований з 01 грудня 1992 року, ОСОБА_2 - з 01 грудня 1992 року,                              ОСОБА_3 - з 21 липня 2004 року, ОСОБА_4 - з 05 серпня              2005 року, ОСОБА_1 (у подальшому після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_12 ) - 28 грудня 2009 року.
Встановлено, що за спірною адресою проживає двоє малолітніх дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно з довідкою ВАТ «Рівненський «Облплемселектцентр» від 17 червня 1997 року ОСОБА_1 проживає в жилій площі контори ВАТ «Рівненський «Облплемселектцентр» на АДРЕСА_1 та платить квартплату з січня 1989 року.
ВАТ «Рівненський «Облплемселектцентр» 19 червня 1997 року надало дозвіл на приватизацію ОСОБА_1 житла, в якому він прописаний, яке стоїть на балансі ВАТ «Рівненський «Облплемселектцентр» та земельної ділянки площею 0,12 га.
Загальними зборами акціонерів ВАТ «Рівненський «Облплемселекцентр»              від 05 лютого 1998 року вирішено надати ОСОБА_1 дозвіл на приватизацію будинку на АДРЕСА_1 , в якому він проживає з сім`єю з 1987 року.
Таким чином, судами встановлено, що з 1992 року позивачі є зареєстрованими та проживають у спірному приміщенні, що розміщене частково в будинку АДРЕСА_2 .
Також судами встановлено, що позивачі мали намір приватизувати спірне приміщення.
На звернення ОСОБА_1 . Виконавчий комітет Рівненської міської ради               16 квітня 2013 році надав відповідь, відповідно до якої житловий будинок на АДРЕСА_1 не належить до житлового фонду Рівненської міської ради.
Згідно з повідомленням ПАТ «Рівнеоблплемселектцентр» від 03 липня             2013 року на балансі ПАТ «Рівнеоблплемселектцентр» відсутня будівля                 на АДРЕСА_1.
Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно                ТОВ «Шакар Компані» на праві приватної власності належать будівлі на             АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу                                  від 19 жовтня 2007 року, укладеного між ВАТ «Рівненський «Облплемселекцентр» і ТОВ «Шакар Компані», предметом якого є: будівля контори (літера «А1», дерево, загальною площею 50,2 кв. м), що знаходиться на АДРЕСА_1; будівля гаража (літера «В1», цегла, загальною площею 145,1 кв. м), що знаходиться на АДРЕСА_1 . 
Умовами вказаного договору визначено, що вищевказані нежитлові будівлі, належать продавцю на підставі Наказу органу Фонду державного майна України від 17 січня 1997 року № 25, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області, наказ № 221 від 11 липня 2003 року, зареєстрованого Комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Рівненське МБТІ») в книзі 16, номер запису 73-2327, реєстраційний номер 19862256.
Судами також встановлено, що 13 грудня 2001 року на адміністративні приміщення на АДРЕСА_1 , площею 48,6 кв. м,  зареєстровано право приватної (на той час колективної) власності за                 ТОВ ВКФ «СВД» відповідно до свідоцтва про право власності на об`єкти нерухомого майна, виданого 13 грудня 2001 року КП «Рівненське МБТІ» на підставі розпорядження міського голови від 12 грудня 2001 року № 2964-р. 
Підставою для прийняття розпорядження були наступні документи: дозвіл регіонального відділення Фонду державного майна України по Рівненській області на продаж об`єкта від 11 листопада 1997 року № 1022; договір купівлі адміністративних приміщень, укладений двома юридичними особами, від 28 листопада 1997 року № 72, відповідно до якого ВАТ «Рівненський «Облплемселектцентр» продало, а ТОВ ВКФ «СВД» купило приміщення контори, загальною площею 48,4 кв. м, на АДРЕСА_1 ; акт передачі майна від 28 листопада 1997 року; державний акт на право постійного користування землею від 02 серпня 1999 року; довідка про знаходження майна на балансі від 22 жовтня 2001 року № 202; технічна документація. 
Оформлення права власності відбувалося в порядку, визначеному пунктом 4 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних і фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09 червня 1998 року № 121 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року за                       № 399/2839.
У подальшому (19 червня 2007 року) на ці приміщення було зареєстровано право приватної спільної часткової власності за ОСОБА_13 та ОСОБА_14 (по 1/2 частки за кожним) на підставі договору купівлі-продажу від 17 травня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Філюк В. М.
10 жовтня 2007 року на ці приміщення зареєстровано право приватної власності за ТОВ «Велбер».
Установлено, що вказані приміщення перебувають у приватній власності відповідачів та зареєстровані як нежитлові, зокрема будівля контори та адміністративні приміщення.
Разом з тим, установлено, що приміщення площею 11,2 кв. м (позначене на плані № 6) на АДРЕСА_1 Рівному та приміщення площею 50,2 кв. м (позначене на плані літ. «А») на АДРЕСА_1 на підставі службового ордера займають позивачі, які проживають там постійно.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відмовляючи у задоволені вимог про встановлення факту, що спірні приміщення є житловими приміщеннями, суди виходили з того, що віднесення приміщень до житлового фонду, і зокрема до відомчого, мало б відбуватися на підставі відповідного рішення виконавчого комітету міської Ради народних депутатів, яке не приймалося, що слідує із пояснень представника Виконавчого комітету Рівненської міської ради.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 4 ЖК Української РСР визначено, що жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд.
Житловий фонд включає: жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд); жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать колгоспам та іншим кооперативним організаціям, їх об`єднанням, профспілковим та іншим громадським організаціям (громадський житловий фонд); жилі будинки, що належать житлово-будівельним кооперативам (фонд житлово-будівельних кооперативів); жилі будинки (частини будинків), квартири, що належать громадянам на праві приватної власності (приватний житловий фонд); квартири в багатоквартирних жилих будинках, садибні (одноквартирні) жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях усіх форм власності, що надаються громадянам, які відповідно до закону потребують соціального захисту (житловий фонд соціального призначення).
До житлового фонду включаються також жилі будинки, що належать державно-колгоспним та іншим державно-кооперативним об`єднанням, підприємствам і організаціям. Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік до цих будинків застосовуються правила, встановлені для громадського житлового фонду.
Згідно зі статтею 5 ЖК Української РСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). 
Відповідно до Основ житлового законодавства Союзу РСР і союзних республік будинки відомчого житлового фонду в містах і селищах міського типу підлягають поступовій передачі до відання місцевих Рад народних депутатів у порядку і в строки, що визначаються Радою Міністрів СРСР і Радою Міністрів Української РСР.
Жилі будинки, споруджені з залученням у порядку пайової участі коштів державних підприємств, установ, організацій, зараховуються (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР) до житлового фонду місцевих Рад народних депутатів, коли функції єдиного замовника по спорудженню цих будинків виконував виконавчий комітет Ради народних депутатів.
Відповідно до статті 6 ЖК Української РСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.
У частинах першій та другій статті 8 ЖК Української РСР визначено, що переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі, як правило, не допускається. У виняткових випадках переведення жилих будинків і жилих приміщень у нежилі може здійснюватися за рішенням органів, зазначених у частині другій статті 7 цього Кодексу. Переведення жилих будинків і жилих приміщень відомчого і громадського житлового фонду в нежилі провадиться за пропозиціями відповідних міністерств, державних комітетів, відомств і центральних органів громадських організацій.
Відповідно до статті 9 ЖК Української РСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.
Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Згідно зі статтею 50 ЖК Української РСР жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.
Житлом особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них (стаття 379 ЦК України).
Відповідно до статті 380 та частини 1 статті 382 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Квартирою ж є ізольоване помешкання у житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.
Таким чином, зазначеними нормами житлового законодавства, як правило, не допускається переведення придатних для проживання жилих будинків і жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду в нежилі. Проте у виняткових випадках таке переведення допускається за рішенням місцевих органів влади.
Отже, суд не наділений повноваженнями щодо визнання статусу спірних приміщень житловими чи не житловими, оскільки вирішення питання чи є спірна будівля будівлею капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання потребує підтвердження уповноваженими органами місцевого самоврядування та органами державної влади (статті 5 ЖК Української РСР). 
Так, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не може  замінювати (підтверджувати) собою зміст документів (свідоцтв про право власності, тощо), що видають компетентні органи, тому вимоги про встановлення факту, що спірні приміщення є житловим приміщенням задоволенню не підлягають.
Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови в задоволенні позовних вимог про встановлення факту, що приміщення, в якому проживають позивачі, є житловими приміщеннями, є законними та обґрунтованими.
Позивачі звертаючись із іншими позовними вимогами обґрунтовують їх порушенням їхнього права на спірні приміщення, які вважають своїм житлом впродовж періоду, який триває з 1992 року.
Зазначають, що Конституція України у частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла,                          а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права,                за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом                     і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної                       та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Встановлення відповідно обставин щодо наявності у позивачів достатніх                та триваючих зв`язків із конкретним місцем, є визначальним при вирішенні спору в частині щодо захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції права на спірні приміщення, яке позивачі вважають своїм єдиним житлом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними  розпорядження Рівненського міського голови від 10 жовтня 2007 року                 № 1778-р про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно           ТОВ «Велбер» у частині приміщення площею 11,2 кв. м, зазначеного на плані цифрою 6 на АДРЕСА_1 та свідоцтва про право власності від 10 жовтня 2007 року, виданого Виконавчим комітетом Рівненської міської ради ТОВ «Велбер» у частині приміщення площею 11,2 кв. м, зазначеного на плані цифрою 6 на АДРЕСА_1 , суди виходили з того, що реалізація спірного приміщення відповідачами як власниками нежитлових приміщень не є втручанням у право позивачів на житло.
З таким висновком не можна погодитись, оскільки суди дійшли його передчасно без урахування тієї обставини, що відповідачі вважають себе правомочними щодо розпорядження спірним майном як нежитловими приміщеннями, в той час як позивачі вважають спірні приміщення житлом, яке протягом довгого часу на правовій підставі використовують для проживання.
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Стаття 1 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) передбачає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд                       і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За змістом статті 15 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Отже, з огляду на викладене законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.
Як випливає із суті позовних вимог, позивачі вважають, що їхнє право як на використання, так і на набуття права шляхом приватизації житла, так само як і на набуття права на спірне майно внаслідок тривалого використання не визнається.
Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності            в особи суб`єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права.
У разі установлення у визначеному законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, у тому числі й про правомірність використання позивачами спірних приміщень як житла, вказані особи мають суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення, за умови доведення заявлених вимог, які ґрунтуються на нормах матеріального права, належними та допустимими доказами.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачі вселилися у спірні приміщення на підставі службового ордера від 26 листопада 1992 року № 1 на право зайняття жилого приміщення без вигод. Також судами встановлено, що позивачі мали намір приватизувати спірне приміщення і отримали дозвіл на приватизацію спірних приміщень.
Матеріали справи містять листи попередження, зокрема ТОВ «Шакар Компані», про виселення позивачів у зв`язку з самовільним захопленням спірного приміщення.
Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідачі вказували, що саме вони          є власниками спірних приміщень, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16 листопада 2007 року, договором купівлі-продажу від 19 жовтня 2007 року, листом Комунального підприємства «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» від 08 липня 2013 року тощо.
У свою чергу, позивачі вказували, що лише із зустрічної позовної заяви (яка у подальшому судом залишена без розгляду) вони дізналися про реєстрацію за відповідачами права власності на житлове приміщення, в якому вони проживають та користуються ним тривалий час. 
Отже, відповідачами порушено права позивачів на житло та приватизацію житлового фонду.
Також позивачі стверджували, що Рівненський міський голова не мав права приймати розпорядження про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно на ім`я ТОВ «Велбер», оскільки це приміщення було житловим та, як наслідок, не було вільним, а прийняття такого розпорядження з видачою свідоцтва про право власності не передбачено чинним законодавством.
У мотивувальній частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції.
Проте суди пояснення позивачів, надані ними докази, що підтверджують їх право на житло, залишили поза увагою, не спростували ці доводи позивачів належними та допустимими доказами. Встановивши в цілому правильно обставини справи, суди не вирішили спір по суті. 
Вказані вище обставини свідчать про порушення права позивачів на житло, яке гарантується Конституцією України.
При цьому суди обох інстанцій не надали належної оцінки поясненням позивачів щодо незаконного позбавлення їх права на житло та приватизацію спірного майна.
Крім того, вирішуючи заявлений спір, суди залишили поза увагою, що за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,               ОСОБА_1 порушено кримінальне провадження про те, що службові особи Рівненської міської ради, ПАТ «Рівненський «Облплемселекцентр», регіонального відділення Фонду державного майна України порушили їхнє право на житло, оформивши свідоцтва про право власності на займані ними протягом 20 років житлові приміщення.
Європейський суд з прав людини, констатував, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин,          а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).
За змістом пункту другого статті 8 Конвенції втручання у право на повагу до житла «має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною легітимною метою… Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня                       2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). 
Надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Враховуючи викладене обґрунтованими є доводи позовної заяви про визнання незаконним та скасування розпорядження Рівненського міського голови від 10 жовтня 2007 року № 1778-р про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно ТОВ «Велбер» у частині приміщення площею 11,2 кв. м, зазначеного на плані цифрою 6 у будинку АДРЕСА_1 , оскільки вказане розпорядження видане з порушенням норм матеріального права, а також порушує права та законні інтереси позивачів, які вважають спірні приміщення своїм житлом впродовж триваючого                             з 1992 року періоду.
Як встановлено вище, позивачі вселилися до спірних приміщень на підставі службового ордера від 26 листопада 1992 року № 1 на право зайняття жилого приміщення без вигод. Також судами встановлено, що позивачі мали намір приватизувати спірне приміщення і отримали дозвіл на приватизацію спірних приміщень.
Нормами матеріального права встановлено нерозривний зв`язок між рішенням компетентного органу про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно та документом, що посвідчує право власності на таке майно - свідоцтвом про право власності, яке було видано на підставі вказаного розпорядження.
Оскільки свідоцтва про право власності є документами, що посвідчують право власності й видаються, зокрема, на підставі відповідних рішень (розпоряджень) органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у разі скасування таких рішень (розпоряджень), видані їх на підставі документи, що посвідчують право власності на майно - свідоцтва про право власності, також необхідно визнати недійсними.
Отже, позовні вимоги про визнання недійним свідоцтва про право власності від 10 жовтня 2007 року, виданого виконавчим комітетом Рівненської міської ради ТОВ «Велбер», в частині приміщення площею 11,2 кв. м, зазначеного на плані цифрою 6, підлягають задоволенню.
Підлягають задоволенню з тих же правових підстав і позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між                                       ВАТ «Рівненський «Облплемселекцентр» і ТОВ «Шакар Компані».
Враховуючи, що на момент укладення між ТОВ «Шакар Компані» та                          ВАТ «Рівненський «Облплемселекцентр» договору купівлі-продажу                         від 19 жовтня 2007 року, останнє хоч і було власником спірного майна, однак спірне приміщення було надано у користування позивачам в якості житла та використовується останніми правомірно до цього часу, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що вказаний правочин укладений із порушенням вимог житлового законодавства, принципу справедливості, а тому в силу приписів статей 203, 215 ЦК України є недійсним, тому позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.
Разом з тим, правильними є висновки судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови в задоволенні позовних вимог про встановлення факту, що приміщення на АДРЕСА_1 , яке займали позивачі і займають в цей час, що складається з приміщення № 1 площею 3,8 кв. м, зазначене в експлікації до плану - тамбур, приміщення № 2 площею 3,2 кв. м, зазначене в експлікації до плану - коридор, приміщення № 3 площею 2,7 кв. м, зазначене в експлікації до плану - підсобна, приміщення № 4 площею 10,4 кв. м, зазначене в експлікації до плану - кабінет, приміщення  № 5 площею 15 кв. м, зазначене в експлікації до плану - кабінет, приміщення № 6 площею 15,1 кв. м, зазначене в експлікації до плану - кабінет у будівлі АДРЕСА_1 , та приміщення площею 11,2 кв. м, зазначене на плані цифрою 6 у будівлі АДРЕСА_1 , є житловим приміщенням (частиною будинку - квартирою) з 1958 року; визнання за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 права спільної часткової власності на приміщення № 1 площею 3,8 кв. м, зазначене в експлікації до плану - тамбур, приміщення № 2 площею 3,2 кв. м, зазначене в експлікації до плану - коридор, приміщення № 3 площею 2,7 кв. м, зазначене в експлікації до плану - підсобна, приміщення № 4 площею 10,4 кв. м, зазначене в експлікації до плану - кабінет, приміщення № 5 площею                        15 кв. м, зазначене в експлікації до плану - кабінет, приміщення № 6, зазначене в експлікації до плану - кабінет, площею 15,1 кв. м у будівлі    №        АДРЕСА_1 , та приміщення площею 11,2 кв. м, зазначене на плані цифрою 6 у спірній будівлі, загальною площею 61,4 кв. м у порядку приватизації та за набувальною давністю, враховуючи наступне.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до                            статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю.
Враховуючи викладене, позовні вимоги про визнання права власності на спірне майно за набувальною давністю задоволенню не підлягають, оскільки позивачі вселилися та проживають на законних підставах в указаному вище приміщенні на підставі службового ордеру.
Посилання апеляційного суду на те, що спірне житло є службовим, тому не підлягає приватизації, не є обґрунтованими та ці обставини були предметом спору, але не впливає на висновки судів про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання права власності шляхом приватизації.
Разом з тим позивачі не позбавлені можливості набути право власності на спірне майно у визначений законом спосіб, зокрема у порядку приватизації за наявності на це правових підстав.
Порядок приватизації житлового фонду визначений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». 
Організація проведення приватизації та оформлення права власності визначені у статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до частини першої якої приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.
Отже, організація проведення приватизації та оформлення права власності відноситься до компетенції вказаних вище органів, неправомірні дії яких оскаржуються у визначеному законом порядку.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального                                 і процесуального права.
На підставі викладеного судові рішення підлягають скасуванню в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження Рівненського міського голови від 10 жовтня 2007 року                № 1778-р про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно                     ТОВ «Велбер» у частині приміщення площею 11,2 кв. м, зазначене на плані цифрою 6 у будинку АДРЕСА_1 ; визнання недійним свідоцтва про право власності від 10 жовтня 2007 року, видане виконавчим комітетом Рівненської міської ради ТОВ «Велбер», в частині приміщення площею 11,2 кв. м, зазначене на плані цифрою 6; визнання недійсним договору купівлі-продажу від 19 жовтня 2007 року, укладеного між                              ВАТ «Рівненський «Облплемселекцентр» і ТОВ «Шакар Компані», з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог у цій частині.
У решті рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення в указаній частині необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів у цій частині не спростовують.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 задовольнити частково.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 26 січня            2017 року скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 до Рівненського міського голови, Виконавчого комітету Рівненської міської ради, Публічного акціонерного товариства «Рівненський «Облплемселекцентр», Товариства з обмеженою відповідальністю «Шакар Компані», Товариства з обмеженою відповідальністю «Велбер», треті особи: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради, Комунальне підприємство «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання незаконним та скасування розпорядження Рівненського міського голови від 10 жовтня 2007 року № 1778-р про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно Товариству з обмеженою відповідальністю «Велбер» у частині приміщення площею 11,2 кв. м, зазначеного на плані цифрою 6 у будинку АДРЕСА_1 ; визнання недійним свідоцтва про право власності від 10 жовтня 2007 року, виданого виконавчим комітетом Рівненської міської ради Товариству з обмеженою відповідальністю «Велбер», в частині приміщення площею                  11,2 кв. м, зазначеного на плані цифрою 6; визнання недійсним договору купівлі-продажу від 19 жовтня 2007 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Рівненський «Облплемселекцентр» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Шакар Компані», прийняти в цій частині нову постанову про задоволення вказаних вимог.
Визнати незаконним та скасувати розпорядження Рівненського міського голови від 10 жовтня 2007 року № 1778-р про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно Товариству з обмеженою відповідальністю «Велбер» у частині приміщення площею 11,2 кв. м, зазначеного на плані цифрою 6 у будинку АДРЕСА_1 .
Визнати недійним свідоцтво про право власності від 10 жовтня 2007 року, видане виконавчим комітетом Рівненської міської ради Товариству з обмеженою відповідальністю «Велбер», в частині приміщення площею                  11,2 кв. м, зазначеного на плані цифрою 6.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 19 жовтня 2007 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Рівненський «Облплемселекцентр» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Шакар Компані», посвідчений 19 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Омельяненко І. В., реєстровий номер 5010, в частині відчуження приміщення № 1, площею 3,8 кв. м, зазначене в експлікації до плану - тамбур, приміщення № 2 площею                         3,2 кв. м, зазначене в експлікації до плану - коридор, приміщення № 3 площею 2,7 кв. м, зазначене в експлікації до плану - підсобна, приміщення  № 4 площею 10,4 кв. м зазначене в експлікації до плану - кабінет, приміщення № 5 площею 15 кв. м, зазначене в експлікації до плану - кабінет, у будинку АДРЕСА_1 .
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 26 січня            2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 до Рівненського міського голови, Виконавчого комітету Рівненської міської ради, Публічного акціонерного товариства «Рівненський «Облплемселекцентр», Товариства з обмеженою відповідальністю «Шакар Компані», Товариства з обмеженою відповідальністю «Велбер», треті особи: Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Рівненської міської ради, Комунальне підприємство «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» про встановлення факту, АДРЕСА_1 , яке займали позивачі і займають в цей час, що складається з приміщення № 1 площею 3,8 кв. м, зазначеного в експлікації до плану - тамбур, приміщення № 2 площею 3,2 кв. м, зазначеного в експлікації до плану - коридор, приміщення № 3 площею 2,7 кв. м, зазначеного в експлікації до плану - підсобна, приміщення № 4 площею 10,4 кв. м, зазначеного в експлікації до плану -   кабінет, приміщення № 5 площею 15 кв. м, зазначеного в експлікації до плану - кабінет, приміщення № 6 площею 15,1 кв. м, зазначеного в експлікації до плану - кабінет у будівлі АДРЕСА_1 , та приміщення площею 11,2 кв. м, зазначене на плані цифрою 6 у будівлі АДРЕСА_1 , є житловим приміщенням (частиною будинку - квартирою) з 1958 року; визнання за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_15 права спільної часткової власності на приміщення № 1 площею 3,8 кв. м, зазначене в експлікації до плану - тамбур, приміщення № 2 площею 3,2 кв. м, зазначене в експлікації до плану - коридор, приміщення № 3 площею 2,7 кв. м, зазначене в експлікації до плану - підсобна, приміщення № 4 площею 10,4 кв. м, зазначене в експлікації до плану - кабінет, приміщення № 5 площею 15 кв. м, зазначене в експлікації до плану - кабінет, приміщення № 6, зазначене в експлікації до плану - кабінет, площею 15,1 кв. м у будівлі                    АДРЕСА_1 , та приміщення площею 11,2 кв. м, зазначене на плані цифрою 6 у спірній будівлі, загальною площею 61,4 кв. м у порядку приватизації та за набувальною давністю, залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                     В. С. Висоцька
Судді                                                                                                 А. О. Лесько
С. Ю. Мартєв
В. М. Сімоненко
І. М. Фаловська