Постанова
Іменем України                                             
 
03 липня 2019 року 
м. Київ
 
справа № 462/8071/14-ц
провадження № 61-35680св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів:                 Грушицького А. І.,                            Литвиненко І. В., 
                  Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,       
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - Орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року в складі колегії суддів: Струс  Л. Б., Левика Я. А., Шумської Н. Л.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за межі України без згоди батька.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що між нею та відповідачем шлюб розірвано 09 серпня 2012 року. Від шлюбу у них є двоє дітей: ОСОБА_4 ,            ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вона разом зі своїми батьками утримує дітей, піклується про їх розвиток та стан здоров`я. Для належного їх розвитку та оздоровлення, вона просила відповідача надати згоду на виїзд дітей за кордон, однак він не надав такої згоди. 
Враховуючи наведене, з урахуванням уточнення позовних вимог, позивачка просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Польщі, Італії, Кіпру, Хорватії малолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ,       ІНФОРМАЦІЯ_2 без згоди та супроводу батька, ОСОБА_2 , у супроводі ОСОБА_1 та супроводі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у період із           01 червня 2016 року по 31 серпня 2016 року.
Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 01 червня 2016 року позов задоволено. Надано дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Польщі, Італії, Кіпру, Хорватії малолітнім  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та             ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 без згоди та супроводу батька,        ОСОБА_2 , у супроводі ОСОБА_1 та супроводі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у період із 01 червня 2016 року по 31 серпня 2016 року.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того необхідності дітей виїжджати за кордон з метою оздоровлення, вивчення іноземних мов та всебічного розвитку.
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 01 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволені позову, апеляційний суд виходив із того, що відповідно до нотаріально завірених заяв ОСОБА_2  надавав згоду на тимчасові поїздки за кордон малолітніх дітей та на виготовлення їм проїзних документів дитини, що спростовує посилання позивачки на те, що відповідач проігнорував її прохання про надання дозволу на тимчасовий виїзд з України малолітніх дітей, чим порушив права та законні інтереси дітей.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників
У січні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року, в якій просить скасувати зазначене судові рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 
 
У касаційній скарзі заявник вказує на те, що матеріали справи не містять відповідних доказів надання відповідачем згоди на виїзд дітей за кордон у період часу зазначений в уточненій позовній заяві, дозвіл на який був наданий судом першої інстанції.
 
У квітні 2017 року на адресу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу          ОСОБА_2 , в яких він просив касаційну скаргу відхилити, рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Відповідно до підпункту 4  пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
 
У червні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду. 
 
Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від           26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від  28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у зазначеній справі призначено повторний автоматизований розподіл.
 
04 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 червня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Позиція та висновки Верховного Суду
 
Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судові рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Судом установлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від            09 серпня 2012 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 21 вересня 2003 року.
Під час перебування сторін у шлюбі у них народилося двоє дітей, ОСОБА_4 ,                 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно з довідкою ЛКП «Сяйво» з місця проживання про склад сім`ї і прописку, діти ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживають з матір`ю ОСОБА_1 за адресою:                  АДРЕСА_1 .
Відповідно до нотаріально завіреної заяви від 26 червня 2014 року ОСОБА_2  надав згоду на виготовлення візи та на тимчасові поїздки малолітніх дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до Республіки Польща та Республіки Кіпр протягом терміну з 10  липня по 10 серпня 2014 року.
Згідно з нотаріально завіреною заявою від 27 травня 2014 року ОСОБА_2  надав згоду на тимчасові поїздки за кордон малолітньої доньки ОСОБА_4 , та малолітнього сина  ОСОБА_5 , та на виготовлення їм проїзних документів дитини. 
Підставою звернення до суду із цим позовом є перешкоджання відповідачем у виїзді за кордон їхніх малолітніх дітей.
Нормативно-правове обґрунтування
 
Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
 
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
 
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
 
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
 
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
 
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.
 
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.
 
Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон          (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. 
 
У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.
 
Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
 
14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності 01 жовтня 2016 року, виключивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.
 
З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.
 
Разом із тим, за змістом положень статті 124 Конституції України та                         статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
 
Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли                   18-річного віку.
 
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:
 
за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;
 
без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
 
Таким чином, тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини.
 
Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду,  викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,  вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.
 
Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильних висновків про недоведеність заявлених позовних вимог, оскільки доказами, які містяться в матеріалах справи підтверджується, що відповідач надавав згоду на тимчасові поїздки дітей за кордон та дозвіл на виготовлення їм проїзних документів, тобто позивачем не доведено, що ОСОБА_2 , зловживаючи своїми батьківськими правами, порушив  права та законні інтереси малолітніх дітей у наданні їм згоди на виїзд за кордон.
 
Доводи касаційної скарги про те, що відповідач не надавав їй згоди на виїзд дітей за кордон у період часу, зазначений в уточненій позовній заяві, а саме з 01 червня по 31 серпня 2016 року, чим порушив законні права та інтереси дітей,  не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять доказів, що відповідачу було відомо про намір позивача виїжджати разом із дітьми за межі України в цей період та що вона зверталася до відповідача з цього приводу. 
 
Крім того, позивачкою пред`явлена вимога про надання тимчасового дозволу на виїзд дітей з України у період з 01 червня по 31 серпня 2016 року до кількох країн - Республіки Польща, Італійської Республіки, Республіки Кіпр, Республіки Хорватія без вказівки на конкретні періоди їх перебування у зазначених країнах і доказів про можливість повернення дітей в Україну не надано.
 
Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки вони по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                         В. С. Висоцька
 
Судді:                                                                                    А. І. Грушицький
 
                                                                                                                      І. В. Литвиненко
 
                                                                                              В. В. Сердюк
 
                                                                                              І. М. Фаловська