Постанова
Іменем України 
 
15 липня 2019 року
м. Київ
 
справа № 521/20302/16-ц
провадження № 61-20209св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Одеської області від 27 червня 2017 року у складі колегії суддів: 
Дрішлюка А. І., Сєвєрової Є. С., Таварткіладзе О. М.
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом 
до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) про визнання недійсним договору 
№ 16022903130926 (SAMDNWFC00002913424) від 29 лютого 2016 року, укладеного шляхом обману в магазині «Ельдорадо» товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» (далі - ТОВ «Дієса»), розташованому по вулиці Новощепний ряд, 2 в місті Одесі, за яким від її імені без її згоди, всупереч її волі, неуповноваженими на його вчинення особами, з використанням сервісу АТ КБ «ПриватБанк» «Оплата частинами» 
за її платіжною карткою № НОМЕР_1 , викраденою 28 лютого 
2016 року під час вчинення стосовно неї розбійного нападу, за фактом якого здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні 
№ 12016160500001727 за частиною першою статті 15 і пункту 6 частини другої статті 115, частини четвертої статті 187 КК України; відновлення становища, яке існувало до порушення шляхом визнання ОСОБА_1 такою, що не мала та не має будь-яких зобов`язань перед                               АТ КБ «Приватбанк» за вищевказаним кредитним договором.
В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 зазначила, що 28 лютого              2016 року близько 19 год. відносно неї групою осіб було вчинено розбійний напад, за фактом якого було відкрито кримінальне провадження.
Після розбійного нападу, того ж дня, близько 21 год. бригадою швидкої медичної допомоги її у стані коми першого ступеня було доставлено до відділення реанімації та інтенсивної терапії Багатопрофільного медичного центру «Університетська клініка № 1 Одеського Національного медичного університету», де вона перебувала у ніч з 28 лютого 2016 року по 29 лютого 2016 року, з продовженням курсу стаціонарного лікування в комунальній установі «Міська лікарня № 8» (далі - КУ «Міська лікарня № 8»).
Також вказала, що в результаті скоєння розбійного нападу, невідомі особи заволоділи належним їй майном, а саме: її службовим посвідченням, платіжними картками АТ КБ «ПриватБанк» та мобільним телефоном, 
в якому знаходились сім-картки (абонентські номери НОМЕР_2 ,   НОМЕР_3 ). Крім того, під час її перебування на лікуванні, 29 лютого 
2016 року близько 01 год. особами, що вчинили стосовно неї розбійний напад було здійснено операцію з отримання грошей в банкоматі готівкою 
у сумі 200 грн та о 01 год. 40 хв. проведено розрахунок в магазині на суму 
122, 93 грн. Окрім зазначеного, 29 лютого 2016 року о 13 год. 30 хв. вказаними особами за допомогою сервісу «Оплата частинами» укладено договір №16022903130926 купівлі ноутбуку на суму 24 999, 94 грн, за яким доручено АТ КБ «Приват Банк» встановити регулярний платіж з картки 
№ НОМЕР_1 на погашення заборгованості у кількості 7 платежів 
у розмірі 3 571, 42 грн, перший з яких 29 лютого 2016року, останній - 
29 серпня 2016 року. Крім того, перед покупкою ноутбука невідомою особою поповнено її картку на суму 2 тис. грн та 1 600 грн.
29 лютого 2016 року брат ОСОБА_1 -  ОСОБА_2 повідомив банк 
про факт викрадення у позивача платіжних карток та мобільного телефону. 01 березня 2016 року позивач особисто отримала нові картки у відділенні банку, замість вкрадених. Стверджувала, що неодноразово, а саме 
28 березня 2016 року, 18 травня 2016 року та 03 листопада 2016 року письмово повідомляла банк про обставини заволодіння невідомими особами її картками та телефоном, проте відповідач її звернення ігнорував.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору та відновлення становища, яке існувало до порушення, залишено без задоволення. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову, оскільки на обґрунтування своїх позовних вимог позивач не надала суду доказів та не навела передбачених 
статтею 203 ЦК України підстав недійсності кредитного договору. Матеріали кримінального провадження визнані судом недопустимим доказами.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27 червня 
2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 квітня 2017 року  скасовано.
Позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення, задоволено частково.  
Визнано недійсним кредитний договір № 18022903130926 ( 16022903130926 ) (SAMDNWFC00002913424) від 29 лютого 2016 року, укладений від імені ОСОБА_1 в магазині «Ельдорадо» (ТОВ «Дієса»), розташованому 
по вулиці Новощепний ряд, 2 у місті Одесі, з використанням сервісу 
АТ КБ «Приватбанк» - «Оплата частинами» за платіжною карткою 
№ НОМЕР_6 .
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовій збір 
у розмірі 2 315, 09 грн, витрати, пов`язані з явкою до суду представника позивача, у розмірі 4 148, 93 грн, добові представника позивача у зв`язку 
з переїздом до іншого населеного пункту у розмірі 5 853, 40 грн.
У задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що дослідженими судом доказами підтверджено, що ОСОБА_1 не виражала волевиявлення на укладення з АТ КБ «ПриватБанк» кредитного договору, а тому він на підставі статтей 203, 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення Апеляційного суду Одеської області від 27 червня 2017 року 
і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції ґрунтується на доказах, які не є належними і допустимими, суд апеляційної інстанції не вирішив питання про застосування реституції, а також безпідставно стягнув на користь позивача витрати, пов`язані з явкою до суду представника позивача, та добові представника позивача у зв`язку із переїздом до іншого населеного пункту.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У запереченні на касаційну скаргу представник ОСОБА_1 - 
ОСОБА_3  просить відхилити касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» та залишити в силі рішення суду апеляційної інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою.
Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» 
(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку 
за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
07 червня 2019 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду справу № 521/20302/16-ц передано судді-доповідачу.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що 21 березня 2014 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву та отримала у  АТ КБ «ПриватБанк» банківські картки.
02 березня 2016 року у Єдиному реєстрі досудових розслідувань була зареєстрована заява ОСОБА_1 , про вчинення щодо неї розбійного нападу шляхом отруєння психотропною речовиною, в результаті чого вона втратила свідомість. 
У відповідності до матеріалів кримінального провадження                               № 12016160500001727 ОСОБА_1 28 лютого 2016 року близько 21 год. у стані непритомності знаходилась у терапії багатопрофільного медичного центру «Університетська клініка Одеського національного медичного університету», а з 29 лютого 2016 року потерпіла перебувала на стаціонарному лікуванні у КУ «Міська лікарня № 8». 
Зі змісту ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси               від 01 вересня 2016 року слідує, що досудовим розслідуванням встановлено, що 28 лютого 2016 року невідомі особи заволоділи майном ОСОБА_1 , золотими прикрасами, а саме: ланцюжком, чотирма каблучками, а також жіночою сумкою, гаманцем з грошима, службовим посвідченням та печаткою працівника поліції на ім`я ОСОБА_1 , двома мобільними телефонами моделей «Самсунг» та «Нокіа», банківськими картками АТ КБ «Приватбанк» рахунки № НОМЕР_1 та                             № НОМЕР_7 , та зникли у невідомому напрямку. Після вчинення злочину цим ж особами відносно ОСОБА_1 з метою подальшої реалізації викраденого майна, а саме отримання грошових коштів з викрадених банківських карток, 29 лютого 2016 року здійснено незаконну операцію шляхом незаконного заволодіння коштами з рахунків № НОМЕР_1 та № НОМЕР_8 . Попередньо зв`язавшись з сервісним центром                   АТ КБ «Приватбанк» з викрадених у потерпілої абонентських номерів                 № НОМЕР_9 та № НОМЕР_2 , що закріплені за вказаними рахунками АТ КБ «Приватбанк», та повідомивши оператора, що забули пароль входу, невстановлені особи отримали доступ до інформації, яка є банківською таємницею і яка надала останнім можливість незаконно заволодіти грошовими коштами, які належать потерпілій ОСОБА_1 , та зберігалися у банку. 
Факт перебування позивача з 28 лютого по 04 березня 
2016 року на лікуванні підтверджено довідкою «Університетська клініка № 1 Одеського національного медичного університету», випискою із історії лікування № 783/205 КУ «Міська лікарня № 8».
З копії листа АТ КБ «Приват Банк» від 13 листопада 2016 року 
№ 30.1.0.0/2-3050809783 слідує, що 29 лютого 2016 року 
між позивачем та банком було укладено кредитний договір 
№ SAMDNWFC00002913424, згідно умов якого останній надав позивачу кредит зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Копія чека від 29 лютого 2016 року підтверджує зобов`язання за договором від 29 лютого 2016 року та підтверджує, що ОСОБА_1 доручила банку встановити регулярний платіж з її рахунку у сумі 3 571,43 грн в період з 29 лютого по 29 серпня 2016 року.
Позиція Верховного Суду
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
У статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов 
та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності до частин першої, третьої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.
Суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 не висловлювала 29 лютого 2016 року волевиявлення на укладення з ТОВ «Дієса» договору купівлі-продажу ноутбука, а також і на укладення з АТ КБ «Приватбанк» - кредитного договору, оскільки у цей час перебувала в лікарні, а вказані договори були укладені невстановленою особою з використанням банківської картки та мобільного телефону, викрадених у ОСОБА_1 у результаті розбійного нападу, що мав місце 28 лютого 2016 року, дійшов обґрунтованого висновку, що укладення кредитного договору від 29 лютого 2016 року № SAMDNWFC00002913424 відбулось без волі позичальника, а отже правильно визначив підстави для визнання кредитного договору недійсним. 
За встановлених судом апеляційної інстанції обставин підстави для застосування наслідків недійсності кредитного договору, що є правом суду, відсутні.
Доводи касаційної скарги щодо безпідставного стягнення з банку витрат, пов`язаних з явкою до суду представника позивача, та добових представника позивача у зв`язку із переїздом до іншого населеного пункту підлягають відхиленню, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що представник позивача приїздив для участі в судових засіданнях суду першої та апеляційної інстанції з міста Києва, а тому на підставі статтей 85, 88 ЦПК 2004 року вирішено питання про розподіл судових витрат за результатами розгляду справи.
Наведені вище та інші доводи касаційної скарги, а також зміст оскарженого судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Одеської області від 27 червня 2017 року залишити без змін. 
Поновити виконання рішення Апеляційного суду Одеської області                     від 27 червня 2017 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 Є. В. Синельников
 
                                                                                        С. Ф. Хопта
 
                                                                                              В. В. Шипович