Постанова
Іменем України
28 серпня 2019 року
м. Київ
 
справа № 182/3018/16-ц
 
провадження № 61-1516св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Індустріал-Сервіс»,
представник відповідача - Носова Вікторія Іванівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2018 року у складі судді Рунчевої О. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П.,              Барильської А. П., Бондар Я. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                   товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче об`єднання «Індустріал-Сервіс» (далі - ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс») про стягнення невиплачених при звільненні грошових коштів, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди.
 
Позов мотивовано тим, що 27 березня 2013 року він був прийнятий на роботу в ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» на посаду начальника служби безпеки з випробувальним терміном три місяці. При прийомі на роботу він написав відповідну заяву та разом з іншими документами: паспортом, трудовою книжкою, документами про освіту передав спеціалісту по персоналу підприємства, ОСОБА_2 , для оформлення.
 
У цей же день йому була надана перепустка від 27 березня 2013 року № 164 для входу на територію ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» та він був допущений до роботи.
 
З невідомих йому причин необхідні документи щодо прийому на роботу, а саме: наказ №15-кН, трудовий договір, договір про нерозголошення відомостей та договір про повну індивідуальну відповідальність були оформлені 26 квітня   2013 року, заробітна плата за період роботи з 27 березня 2013 року по 25 квітня 2013 року у розмірі 4 тис. грн, яка встановлена відповідною службовою запискою від 27 березня 2013 року, не була виплачена.
 
За час роботи у ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» він добросовісно виконував обов`язки щодо забезпечення економічної безпеки підприємства згідно посадової інструкції та відповідно до вимог нормативно-правових актів                ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс». За цей час йому була виплачена заробітна плата, яка періодично підвищувалась: з 26 квітня 2013 року - 4 тис. грн, відповідно до службової записки від 20 травня 2013 року з 20 травня 2013 року - 5 тис. грн та згідно з службової записки від 25 червня 2014 року з 01 липня 2014 року -               7 тис. грн.
 
Починаючи з жовтня 2014 року, заробітну плату у ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» стали виплачувати частинами та з затримками, що призвело до виникнення значної заборгованості перед ним та іншими працівниками. З метою зменшення зростаючої заборгованості та обов`язкових відрахувань до бюджету, керівництво ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» почало відправляти працівників підприємства у безоплатні відпустки та розривати з ними трудові договори.
 
Відповідно до довідки бухгалтерії ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» від 16 березня 2015 року сума заборгованості за його заробітною платою становила 26 577 грн. 
 
31 березня 2015 року з ним було припинено трудовий договір нібито за власним бажанням згідно зі статтею 38 КЗпП України. Після звільнення ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» безпідставно не сплатило йому заборгованість із заробітної плати та інші суми, належні при звільненні.
 
Зазначав, що він постійно продовжував звертатися до керівництва ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» з проханням виплатити заборгованість із заробітної плати, звертаючись письмово 26 травня 2016 року, він отримав відповідь з погрозою непогашенням заборгованості взагалі.
 
Вважав такі дії керівництва ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» незаконними та такими, що порушують його права та вимоги діючого законодавства України. Зокрема, використовуючи його працю у період часу з 27 березня 2013 року по 26 квітня 2013 року без укладеного трудового договору, відповідач грубо порушив право на працю, гарантовані статтями 43, 45, 46 Конституції України, вимоги законодавства про працю, передбачені статтями 24, 24-1, 26, 48, 253 КЗпП України.
 
Також зазначав, що при прийнятті на роботу з вини керівника ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» та всупереч положенням Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок», затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, у його трудовій книжці не був здійснений відповідний запис про прийняття на роботу 27 березня 2013 року.
 
Всупереч вимог статті 115 КЗпП України та статті 24 Закону України «Про оплату праці» керівництво ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» не виплатило йому заробітну плату у розмірі 87 979 грн 96 коп. (згідно розрахунку від 29 листопада 2017 року).
 
Середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні становив  168 953 грн 58 коп. з урахуванням того, що часом затримки є період з 31 березня 2015 року по 29 листопада 2017 року, або 677 робочих дні, та склав 349 грн                31 коп. (середньоденний заробіток) ? 677 = 236 482 грн 87 коп., з урахуванням виплати відповідачем заробітної плати у розмірі 10 170 грн 29 коп., становив         226 312 грн 58 коп.
 
Вказував на те, що ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» у порушення вимог статті 8З КЗпП України не сплатило йому компенсацію за всі не використані дні щорічної відпустки у розмірі 12 228 грн 19 коп., з урахуванням виплати йому ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» коштів у розмірі 4 888 грн.
 
Крім того, відповідач не виплатив йому індексацію заробітної плати у розмірі            31 481 грн 29 коп., з урахуванням виплати йому ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» суми у розмірі 1 670 грн 76 коп.
 
Ураховуючи, що ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» здійснило затримку у виплаті заробітної плати та інших сум більш ніж на один місяць, останнє зобов`язане здійснити йому компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати. Компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати становить 262 800 грн 68 коп., з урахуванням виплати йому 14 квітня 2017 року ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» суми у розмірі            4 365 грн 41 коп.
 
Порушення керівництвом ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» його законних прав призвело до скрутного матеріального становища, що унеможливило забезпечення нормального існування його сім`ї, наслідком чого стало виникнення у нього тяжкого психологічного стану. У зв`язку з цим він вважав, що відповідач завдав йому моральну шкоду у розмірі 10 тис. грн.
 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» на його користь: невиплачену заробітну плату у розмірі 87 979 грн 96 коп.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі            226 312 грн 58 коп., з урахуванням того, що часом затримки є період з 31 березня 2015 року по 29 листопада 2017 року, або 677 робочих днів; компенсацію за всі не використані дні щорічної відпустки у розмірі 12 228 грн 19 коп.; індексацію заробітної плати у розмірі 31 481 грн 29 коп.; компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 262 800 грн 68 коп. та моральну шкоду у розмірі 10 тис. грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області            від 03 серпня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» на користь ОСОБА_1 500 грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення міськрайонного суду мотивовано тим, що при звільненні ОСОБА_1 з ним було проведено повний розрахунок, виплачено всю належну йому заробітну плату та компенсацію за невикористані відпустки. Ураховуючи виплату ОСОБА_1 заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку у повному обсязі, і відсутність на теперішній час перед позивачем будь-якої заборгованості, правові підстави для стягнення з ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації за втрату частини доходу відсутні, у зв`язку із чим вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення зазначених виплат також є безпідставними та необґрунтованими.
 
У зв`язку з порушенням строків виплати індексації згідно з вимогами статті 34 Закону України «Про оплату праці» та абз. 7 пункту 4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, частини першої статті 117 КЗпП України позивачу нарахована компенсація втрати частини заробітної плати за період з 01 квітня 2015 року по 28 лютого 2017 року у розмірі 5 422 грн 87 коп. та виплачена з утриманням податків у розмірі 4 365 грн 41 коп. Тому, ураховуючи виплату індексації та компенсації за невиплату індексації, нарахований середній заробіток у розмірі 12 633 грн 90 коп. та виплачений з утриманням податків                  у розмірі 10 170 грн 29 коп. Таким чином, ОСОБА_1 були нараховані суми у загальному розмірі 20 132 грн 24 коп. та сплачені з утриманням всіх необхідних платежів у розмірі 16 206 грн 46 коп. Не проведення ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» своєчасно індексації заробітної плати у розмірі 2 075 грн 47 коп. призвели до вищевказаних виплат. Інші порушення, що зазначені у позовній заяві, належними та допустимими доказами доведені не були.
 
Щодо відшкодування моральної шкоди, то суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» не було своєчасно проведено індексацію заробітної плати за період з 01 квітня 2014 року по 31 березня 2015 року, тому ОСОБА_1 мав право на відшкодування моральної шкоди. З огляду на характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у життєвих відносинах позивача, часу й зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, суд, виходячи з принципів розумності та справедливості, визнав за необхідне визначити розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 грн.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 серпня 2018 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що, зважаючи на відсутність належних та допустимих доказів прийняття позивача ОСОБА_1 на посаду начальника служби безпеки ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» з 27 березня 2013 року, а також щодо виконання ним посадових обов`язків, колегія суддів апеляційного суду погодилась з висновком суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за період з 27 березня 2013 року по 26 квітня           2016 року та компенсації за невикористану відпустку за цей період роботи. Разом з тим, було встановлено порушення ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» трудового законодавства щодо порушення строків виплати нарахованої індексації заробітної плати за період з 01 квітня 2014 року по 31 березня 2015 року, які були усунуті роботодавцем лише після проведення перевірки Управлінням з питань праці Головного управління Дерджпраці у Дніпропетровській області, тому вірним апеляційний суд вважав висновок про порушення права позивача щодо своєчасного отримання індексації заробітної плати, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачала підстав для скасування чи зміни рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.При визначенні розміру моральної шкоди було враховано характер та спосіб заподіяння моральної 

шкоди, а також враховано ту обставину, що порушення трудового законодавства були усунуті роботодавцем добровільно. Ураховуючи характер неправомірних дій ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс», дотримуючись принципів розумності та справедливості, апеляційний суд погодився з судом першої інстанції щодо визначення розміру моральної шкоди у сумі 500 грн.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі, поданій у січні 2019 року до Верховного Суду,                    ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати указані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його позову             у повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства. Посилався на те, що судами не було враховано всі обставини справи та не надано їм належної правової оцінки. Вказував на те, що фактично трудовий договір з ним було укладено 27 березня 2013 року, що, на його думку, було встановлено у заочному рішенні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2017 року, а не 26 квітня 2013 року.Також, він зазначав про те, що судами безпідставно було прийнято докази відповідача, оскільки керівництво ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» ніколи не дотримувалося вимог штатних розписів, встановлювало собі та працівникам заробітну плату в інших розмірах, ніж було передбачено, надбавки та доплати встановлювало відповідно до наказів та службових записок, про що ним було надано суду належні та допустимі докази.
 
Крім того, він не погоджується й з висновками судів попередніх інстанцій щодо стягнення на його користь моральної шкоди лише у розмірі 500 грн, що, на його думку, є неспівмірними із розміром завданої шкоди та навіть не покриває його витрат на лікування.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 травня 2019 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано з Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області зазначену цивільну справу.
 
У червні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У липні 2019 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс», у якому товариство посилалось на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги       ОСОБА_1 висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судамивстановлено, що наказом генерального директора від 22 квітня 2013 року № 14-кН з метою контролю за збереженням майна підприємства, порядку та безпеки працівників та відвідувачів до штатного розкладу ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» було введено посаду начальника служби безпеки з посадовим окладом  3 тис. грн (а. с. 88 т. 1).
 
Згідно наказу директора ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» від 26 квітня 2013 року              № 15-кН на підставі заяви ОСОБА_1 про прийом на роботу на посаду начальника служби безпеки ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» було призначено ОСОБА_1 , про що було внесено запис № 10 до трудової книжки позивача ОСОБА_1 
 
26 квітня 2013 року між ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» та ОСОБА_1 було укладено безстроковий трудовий договір, яким встановлені обов`язки сторін, режим праці та порядок її оплати, зміни істотних умов праці, відсторонення від роботи, дисциплінарні стягнення, відповідальність сторін та порядок припинення трудового договору. Згідно з пунктом 8 трудового договору за виконання обов`язків, передбачених договором, працівнику встановлюється посадовий оклад згідно штатного розкладу.
 
Згідно з штатним розкладом ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» станом на 01 липня 2013 року, затвердженого наказом директора від 01 липня 2013 року № 22-кН, та станом на 01 січня 2014 року, затвердженого наказом директора від 31 грудня 2013 року № 53-кН, заробітна плата за посадою начальник служби безпеки встановлена у розмірі 3 тис. грн та не змінювалася (а. с. 104-125 т. 1).
 
Наказом директора від 15 листопада 2013 року № 113 на ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» було встановлено з 20 січня 2014 року неповний робочий тиждень для всіх підрозділів підприємства тривалістю три дні з режимом роботи понеділок, середа, п`ятниця з 8-годинною робочою зміною. Зазначений наказ було доведено до відома всіх працівників підприємства, зокрема ОСОБА_1 , про що свідчить його особистий підпис у додатку до наказу із зазначенням дати ознайомлення із наказом - 15 листопада 2013 року (а. с. 92-94 т. 1).
 
Наказом директора від 31 січня 2014 року № 5-1 на ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» з 01 квітня 2014 року скасовано дію наказу від 15 листопада 2013 року № 113 та встановлено неповний робочий тиждень з неповним робочим днем для всіх підрозділів підприємства тривалістю два дні з режимом роботи вівторок, четвер з 4-годинною робочою зміною (а. с. 95-97 т. 1).
 
Наказом директора від 26 листопада 2014 року № 47-1 на ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» з 01 лютого 2015 року скасовано дію наказів від 31 січня 2014 року № 5-1 та від 30 вересня 2014 року № 38 та встановлено графік роботи, зокрема, для начальника служби безпеки ОСОБА_1 з понеділка по четвер по 4 години, перша п`ятниця місяця - 2 години. Зазначений наказ було доведено до відома ОСОБА_1 , про що свідчить його особистий підпис у наказі (а. с. 98-99 т. 1).
 
Наказом директора від 29 грудня 2014 року № 54 на ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» внесено зміни у графік виходу робітників підприємства в січні місяці,                  ОСОБА_1 встановлено графік роботи: 08 січня 2015 року - 5 годин,                       з 13 січня 2015 року - по 4 години щодня. Зазначений наказ було доведено до відома ОСОБА_1 , про що свідчить його особистий підпис у наказі                (а. с. 100-101 т. 1).
 
Відповідно до наказу директора ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» від 31 березня           2015 року № 30-кН ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника служби безпеки згідно зі статтею 38 КЗпП України, з ініціативи працівника, на підставі заяви ОСОБА_1 про звільнення від 17 березня 2015 року, про що вчинено запис № 11 у трудовій книжці ОСОБА_1 (а. с. 9, 15, 102-103 т. 1).
 
Згідно з повідомленням управління з питань праці Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області від 20 березня 2017 року за результатами проведення позапланової перевірки у ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» встановлено, що згідно штатних розкладів підприємства, наказу від 26 квітня 2013 року № 15-нК, безстрокового трудового договору від 26 квітня 2013 року, позивачеві встановлено посадовий оклад у розмірі 3 тис. грн, який протягом роботи не змінювався. Відповідно до довідки ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» положення про оплату праці та положення про преміювання не розроблялися та не затверджувалися.
 
Місячний фонд заробітної плати ОСОБА_1 за період роботи з квітня               2013 року по 31 березня 2015 року складався лише з посадового окладу.
 
У той же час індексація заробітної плати за період з 01 квітня 2014 року по                  31 березня 2015 року проведена не одночасно з нарахуванням та виплатою заробітної плати за місяць, доходи за який підлягали індексації, а нарахована           у розмірі 2 075 грн 47 коп. у лютому 2017 року та виплачена з утриманням податків у розмірі - 1 670 грн 76 коп. тільки у ході перевірки - 14 березня        2017 року, тобто з порушенням встановлених строків виплати більше як за один місяць, що є порушенням вимог частини шостої статті 95, частин першої, другої                           статті 115 КЗпП України, частини першої статті 21, статті 33 Закону України «Про оплату праці».
 
Також управлінням з питань праці Головного управління Держпраці у Дніпропетровській області було встановлено, що відповідачем за нарахованою позивачу заробітною платою за період роботи з 26 квітня 2013 року по                          31 березня 2015 року проведено розрахунки у повному обсязі.
 
У зв`язку з порушенням строків виплати індексації згідно з вимогами статті 34 Закону України «Про оплату праці» та абз. 7 пункту 4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, частини першої статті 117 КЗпП України, ОСОБА_1 нарахована компенсація втрати частини заробітної плати за період з 01 квітня 2015 року по 28 лютого 2017 року у розмірі 5 422 грн 87 коп. та виплачена з утриманням податків у розмірі 4 365 грн 41 коп. У зв`язку з виплатою індексації та компенсації за невиплату індексації, нарахований середній заробіток у розмірі 12 633 грн 90 коп. та виплачений з утриманням податків у розмірі 10 170 грн 29 коп. Всього ОСОБА_1 були нараховані суми у загальному розмірі 20 132 грн 24 коп. та сплачені з утриманням усіх необхідних платежів у розмірі 16 206 грн 46 коп. (а. с. 97-103 т. 2).
 
2.    Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з таких підстав.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
 
Трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов`язковим: 1) при організованому наборі працівників;        2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров`я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.
 
Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (стаття 24 КЗпП України).
 
Згідно з частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.
 
Частиною першою статті 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
 
Аналогічні норми викладено у частині першій статті 24 Закону України «Про оплату праці».
 
Згідно з частиною першою статті 24 Закону України «Про відпустки» та частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
 
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
 
Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
 
З системного аналізу статей 21, 94, 83, 116 233 КЗпП України виходить, що судовому захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем.
 
Відповідно до статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати складає основна заробітна плата, додаткова заробітна плата та інші заохочувальні та компенсаційні виплати. Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
 
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.
 
Частиною другою статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.
 
Зокрема, частиною першою статті 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
 
Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
 
Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
 
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
 
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.
 
Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 4, 5, 11, 13 ЦПК України 2004 року).
 
Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України           від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12.
 
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли обґрунтованого висновку про те, що при звільненні з ОСОБА_1 було проведено повний розрахунок, виплачено всю належну йому заробітну плату та компенсацію за невикористані відпустки. Ураховуючи виплату ОСОБА_1 заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку у повному обсязі, і відсутність перед позивачем                будь-якої заборгованості, правові підстави для стягнення з ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації за втрату частини доходу відсутні, у зв`язку із чим вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення зазначених виплат також є безпідставними та необґрунтованими.
 
У зв`язку з порушенням строків виплати індексації згідно з вимогами статті 34 Закону України «Про оплату праці» та абз. 7 пункту 4 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078, частини першої статті 117 КЗпП України позивачу нарахована компенсація втрати частини заробітної плати за період з 01 квітня 2015 року по 28 лютого 2017 року у розмірі 5 422 грн 87 коп. та виплачена з утриманням податків у розмірі 4 365 грн 41 коп. Тому, ураховуючи виплату індексації та компенсації за невиплату індексації, нарахований середній заробіток у розмірі 12 633 грн 90 коп. та виплачений з утриманням податків                  у розмірі 10 170 грн 29 коп. Таким чином, ОСОБА_1 були нараховані суми у загальному розмірі 20 132 грн 24 коп. та сплачені з утриманням всіх необхідних платежів у розмірі 16 206 грн 46 коп. Непроведення ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» своєчасно індексації заробітної плати у розмірі 2 075 грн 47 коп. призвело до вищевказаних виплат. Інші порушення, що зазначені у позовній заяві, належними та допустимими доказами доведені не були.
 
Щодо відшкодування моральної шкоди, то суди виходили з того, що ТОВ «ВО «Індустріал-Сервіс» не було своєчасно проведено індексацію заробітної плати за період з 01 квітня 2014 року по 31 березня 2015 року, тому ОСОБА_1 мав право на відшкодування моральної шкоди. З огляду на характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у життєвих відносинах позивача, часу й зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, виходячи з принципів розумності та справедливості, обґрунтовано визначено розмір відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 грн.
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що фактично йому встановлювалася та мала бути виплачена заробітна плата у іншому розмірі ніж            3 тис. грн не знайшли свого підтвердження та спростовуються встановленими обставинами у справі.
 
Посилання касаційної скарги на те, що фактично трудовий договір з                     ОСОБА_1 було укладено 27 березня 2013 року, що було встановлено у заочному рішенні Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2017 року, суд не бере до уваги оскільки ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року указане заочне рішення скасовано.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області                   від 03 серпня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду                           від 12 грудня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           С. Ф. Хопта
 
Є. В. Синельников
 
В. В. Шипович