Постанова 
Іменем  України
24 липня 2019 року 
м. Київ
справа № 1512/2-158/11
провадження № 61-24380св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В. (суддя-доповідач), 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2016 року у складі суддів: Погорєлової С. О., Цюри Т. В., Сидоренко І. П.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У грудні 2009 року   ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до     ОСОБА_2 ,   ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та просила суд визнати удаваним договір дарування 561/1000 частини квартири АДРЕСА_1 від 19 серпня 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н. В., укладений між   ОСОБА_5 , яка діяла від імені    ОСОБА_6 ,   ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 на підставі доручень від 16 листопада 2006 року, та ОСОБА_4 Визнати, що фактично між     ОСОБА_6 , ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 та    ОСОБА_5 ,   ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу 561/1000 частини спірної квартири. Визнати, що продаж частки у спільній частковій власності відбулась з порушенням прав переважної покупки співвласника   ОСОБА_1 Перевести права та обов`язки покупця 561/1000 частини спірної квартири з   ОСОБА_4 на   ОСОБА_1 . Стягнути з   ОСОБА_1 на користь    ОСОБА_4 вартість 561/1000 частини квартири   АДРЕСА_1 . Визнати за    ОСОБА_1 право власності на 561/1000 частину квартири      АДРЕСА_1 .
Справа розглядалась судами неодноразово.
Останнім рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2016 року позов   ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування 561/1000 частини квартири          АДРЕСА_1 , укладений 19 серпня 2009 року між ОСОБА_6 ,   ОСОБА_2 ,   ОСОБА_3 , від імені яких діяла   ОСОБА_5 , і    ОСОБА_4 . Визнано дійсним договір купівлі-продажу 561/1000 частини вказаної квартири, укладений 19 серпня 2009 року між вказаними сторонами та переведено  права та обов`язки покупця 561/1000 частини цієї квартири на   ОСОБА_1 і визнано за нею право власності на вказану частину квартири. Видано  ОСОБА_4 з депозитного рахунку №  НОМЕР_1 територіального управління державної судової адміністрації України в Одеській області грошові кошти в сумі 261 000 гривень. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що укладений 19 серпня 2009 року договір дарування приховував договір купівлі-продажу спірної 561/1000 частини квартири. Продавці грошові кошти за частину квартири отримали у 2006 році, але нерухомість у фактичне володіння і користування покупців не перейшла. При укладанні договору купівлі-продажу  спірної частини квартири переважне право ОСОБА_1 перед іншими покупцями було порушено. 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2016 року вказане рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову в задоволенні позовних вимог.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції  виходив з того, що висновки суду першої інстанції про те, що продавці грошові кошти за частину квартири отримали у 2006 році, а право власності ОСОБА_4 отримав 19 серпня 2009 року за договором дарування, який фактично є договором купівлі-продажу, є безпідставними, оскільки зобов`язання сторін за договором дарування від 09 листопада 2006 року припинились 16 листопада 2006 року. Апеляційний суд зазначив, що доказів передачі грошей за оспорюваним правочином матеріали справи не містять, підстави для визнання правочину удаваним відсутні, позивач була письмово повідомлена про продаж відповідачами своєї частки, проте з пропозиції не скористалася.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із касаційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції, та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції не в повній мірі дослідив та з`ясував обставини справи, що мають значення для правильного вирішення спірних правовідносин, а саме: в описовій частині рішення взагалі не зазначив позицію відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які в своїх поясненнях прямо вказували на удаваність договору дарування від 19 серпня 2009 року та на факт отримання грошових коштів безпосередньо від ОСОБА_4 за продану частки у квартирі; судом не встановлено правової природи грошових коштів в розмірі 40 000 доларів США, які не були повернуті подружжю ОСОБА_4 за розірваним договором дарування від 09 листопада 2006 року та дійсного волевиявлення ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 при видачі ними довіреності від 16 листопада 2006 року.
У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із касаційною скаргою, в якій посилаючись нанеправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуальногоправа, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та направити справу на новий апеляційний розгляд. 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції в порушення вимог статті 215 ЦПК України 2004 року в описовій частині рішення взагалі не вказав позицію ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які в своїх поясненнях визнавали позов, та відповідно не надав їм правової оцінки. Судом неправильно визначено правовідносини, що дійсно склались між ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Оскільки, вона, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 продали подружжю ОСОБА_4 належну їм частину спірної квартири, за продаж якої вони отримали від ОСОБА_4 кошти. Заявник вказувала, що вони не мали наміру дарувати належну їм частку квартири будь-кому, у тому числі і ОСОБА_4 . Довіреності від 16 листопада 2006 року на ім`я ОСОБА_5 були видані ними з метою приховання договору купівлі-продажу. А тому, договір дарування від 19 серпня 2009 року на користь ОСОБА_4 , що був укладений ОСОБА_5 за дорученням сім`ї ОСОБА_3 є удаваним, так як він приховував договір купівлі-продажу, який був фактично укладеним між сторонами правочину.
У березні 2017 року ОСОБА_1 направила на адресу суду заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в яких вказувала, що не погоджується з вимогами прохальної частини скарги щодо направлення справи на новий апеляційний розгляд, та вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке слід залишити в силі.
У квітні 2017 року на адресу суду надійшли заперечення на касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від представника ОСОБА_4 - адвоката Шиєнка Я. Є., в яких він посилався на безпідставність вказаних касаційних скарг, вважав, що оскаржуване рішення апеляційного суду є обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, відповідає фактичним обставинам справи, а тому просив суд залишити його в силі.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справу призначено до розгляду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Судами встановлено, що ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 належала 561/1000 частина квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Управлінням ЖКГ виконкому Одеської міської ради 04 листопада 1994 року.
Інша 439/1000 частина цієї ж квартири спільного заселення належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 03 листопада 2006 року.
09 листопада 2006 року між ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 укладено договір дарування 561/1000 частини квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н. В. та зареєстрованого за № 3640, за умовами якого ОСОБА_5 прийняла у дар спірну частину квартири. 
З розписки, наданої 09 листопада 2006 року ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , вбачається, що останні в присутності свідків отримали від                ОСОБА_5 суму в розмірі 40 000 доларів США за належні їм дві кімнати у комунальній квартирі, за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 16 відмовного матеріалу № 4692).   
16 листопада 2006 року між цими ж сторонами укладено договір про розірвання договору дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н.В., відповідно до умов якого правовстановлюючі документи на спірну частину квартири повернуто ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (т.1 а.с.10).
Цього ж дня ОСОБА_6 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 склали довіреності, якими уповноважили ОСОБА_5 на продаж за ціною та на умовах за її розсудом належну їм на праві власності спірну частину квартири або дарування вказаної частини квартири на ім`я ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 11-13). 
Як вбачається з матеріалів справи, 07 травня 2009 року ОСОБА_6 на ім`я     ОСОБА_1 направлено телеграму, у якій останній, у зв`язку з її наміром купити спірну частину квартири, була призначена зустріч для обговорення ціни та часу проведення угоди. Переговори доручено проводити    ОСОБА_5 .
На вказану телеграму позивачем 10 травня 2009 року надіслана відповідь, в якій вона зазначала, що її право на придбання частки у спірній квартирі є предметом судового розгляду, а також предметом судового розгляду є законність отримання ОСОБА_3 свідоцтва про право власності на частину спірної квартири. Водночас зазначивши, що оскільки ОСОБА_3 вводили її неодноразово в оману відносно своїх намірів з питання продажу квартири, тому до вирішення численних судових спорів, проведення будь-яких переговорів вважала недоцільним.
19 серпня 2009 року ОСОБА_5 , яка діяла від імені ОСОБА_6 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , уклала з ОСОБА_4 договір дарування 561/1000 частини квартири. 
Позивач вказувала, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 фактично уклали договір купівлі-продажу 561/1000 частини спірної квартири і при укладанні цього договору порушили її переважне право перед іншими особами на купівлю частки у спільному майні за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.
Відповідач ОСОБА_2 у письмовій заяві про визнання позову зазначала, що 561/1000 частину вказаної квартири вона разом з чоловіком і сином продали ОСОБА_4 за 40 000 доларів США, але у зв`язку з наявністю судових спорів щодо порядку користування цією квартирою з дочкою ОСОБА_1 (позивачем) угоду оформили як договір дарування. Після оформлення договору виявилось, що судом на спірну частку квартири накладено арешт, тому договір дарування було розірвано і за пропозицією ріелтора вони (ОСОБА_3) ОСОБА_5 (як покупцю) видали довіреності на відчуження 561/1000 частин квартири, щоб ОСОБА_4 оформили на своє ім`я право власності на придбану частину квартири.
Статтею 361 ЦК України передбачено право співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
Відповідно до статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.
Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає.
Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця.
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Відповідно до статті 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. 
За приписами частини четвертої статті 720 ЦК України, договір дарування від імені дарувальника може укласти його представник. Доручення на укладення договору дарування, в якому не встановлено імені обдаровуваного, є нікчемним.
Згідно частини першої статті 722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.  
Відповідно до статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.  
Згідно зі статтею 235 ЦК України, за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.
Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції про задоволення позову та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , апеляційний суд визнав встановленим, що відповідачі завчасно повідомили співвласника квартири ОСОБА_1 про намір продати їхню частку, яка не скористалася таким правом, а тому не можна вважати порушеним переважне право позивача перед іншими особами на придбання спірної частки у квартирі.
Такі висновки апеляційного суду є правильними та обґрунтованими.
У матеріалах справи, крім телеграми від 07 травня 2009 року, надісланої ОСОБА_6 на ім`я    ОСОБА_1 , у якій останній, у зв`язку з її наміром купити спірну частину квартири, прононував обговорити ціну та час проведення угоди і на яку позивач дала негативну відповідь (т.1, а.с.53-54), є ще копії двох телеграм від 25 та 30 червня 2009 року, які надіслані уповноваженим представником власників   ОСОБА_5 на адресу позивача з пропозицією купити належну указаним відповідачам частку у квартирі за ціною 47 000 дол. США. Одна з цих телеграм вручена чоловіку позивачки, а інша не вручена через неявку за нею на поштове відділення позивача (т.1, а.с.49-52). 
Отже, власники частки у квартирі, що відчужена, виконали вимоги статті 362 ЦК України про письмове повідомлення позивача, як власника іншої частки у праві власності, про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких продається частка, проте цю пропозицію позивач проігнорувала, а отже вона позбавлена права вимагати переведення на неї прав та обов`язків покупця.
Також за змістом частини першої статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, а відповідно до частини четвертої указаної статті у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця з одночасним внесенням на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.
За встановленими судами першої та апеляційної інстанцій обставин, і на цьому наголошувала позивач, у рахунок купівлі-продажу частки у квартирі ОСОБА_4 сплачено власникам частки у квартирі еквівалент 40 000 дол. США.
Позивачем внесено на депозитний рахунок суду 261 000 грн, що на час внесення в еквіваленті складало 21 966 дол. США (261000/11,881919), а на час ухвалення судом першої інстанції рішення - 16 931 дол. США (261000/15,415499).
Тобто, позивач не виконала вимогу закону та не внесла на депозитний рахунок суду вартість спірної частки у квартирі за ціною, оголошеною для продажу, а внесла значно меншу суму.
За указаних фактично встановлених обставин підстави для задоволення вимог позивача про переведення на нього прав та обов`язків покупця відсутні.
Тому оскаржуване рішення апеляційного суду про відмову у позові є по суті правильним, хоча і не у повній мірі мотивованим, як на цьому наголошують заявники в касаційних скаргах.
Вирішуючи цей спір слід звернути увагу на справедливість, добросовісність та розумність як одну із засад цивільного законодавства, передбачену пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України.
За обставинами справи позивач не намагалася вжити реальних заходів для придбання частки у квартирі відповідачів ОСОБА_3 за запропонованою ціною, натомість оспорювала набуття ними у власність частки у квартирі.
Водночас слід зазначити, що за встановленими судами обставинами, заслуговують на увагу доводи заявників про те, що під виглядом договору дарування спірної частки у квартирі сторони указаного правочину насправді уклали договір купівлі-продажу, а тому апеляційний суд в цій частині помилково не погодився з висновком суду першої інстанції.
Про це також зазначає у касаційній скарзі і заявник   ОСОБА_2 
Проте з огляду на вказані вище мотиви, а саме ігнорування позивачем реальної пропозиці у травні-червні 2009 року придбати частку у квартирі, невнесення на депозитний рахунок суми належної вартості спірної частки у квартирі, невідповідності поведінки позивача критеріям справедливості, добросовісності, розумності, які є одними із засад цивільного законодавства, це не вплинуло на правильність по суті вирішення спору апеляційним судом, оскільки результат розгляду справи є відмова у позові.
Також не вплинуло на правильність вирішення спору і помилкове посилання апеляційного суду на норму статті 369 ЦК України, яка урегульовує питання здійснення права спільної сумісної власності, а не спільної часткової власності.
Не заслуговує на увагу клопотання заявника        ОСОБА_2 про необхідність надіслання справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Мотивами такого клопотання указаного заявника є неврахування апеляційним судом, що між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та відповідачами ОСОБА_3 фактично було укладено договір купівлі-продажу, а не дарування, на що апеляційний суд уваги не звернув.
Проте ОСОБА_2 з позовом про визнання договору дарування недійсним до суду не зверталася, а предметом спору за позовом ОСОБА_1 є визнання правочину удаваним та переведення права покупця за договором.
Верховний Суд погодився з мотивами обох заявників про удаваність правочину, проте це, з наведених вище мотивів, не є підставою для скасування рішення апеляційного суду.
Також суд враховує тривалість судового провадження, а тому можливе направлення справи на новий судовий розгляд не сприятиме правовій визначеності для учасників справи.
Інші доводи касаційних скарг висновки суду апеляційної інстанції по суті вирішення спору не спростовують, на законність судового рішення не впливають, стосуються також переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Тобто Верховний Суд не наділений повноваженнями встановлювати обставини справи та оцінювати докази.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є по суті правильним та справедливим, тому касаційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Одеської області від 06 грудня 2016 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                              О. В. Ступак
Судді:                                                                                       А. С. Олійник
                                                                                                С. О. Погрібний
                                                                                                Г. І. Усик
                                                                                                В. В. Яремко