Постанова
Іменем України
 
26 червня 2019 року
м. Київ
 
справа № 420/3371/15-ц
провадження № 61-32166св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - кредитна спілка «Айдар-Кредит»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу кредитної спілки «Айдар-Кредит» на рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 08 грудня 2016 року в складі судді Стеценко О. С. та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 22 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Єрмакова Ю. В., Дронської І. О., Карташова О. Ю.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до кредитної спілки «Айдар-Кредит» (далі - КС «Айдар-Кредит»)  про стягнення компенсації за невикористану відпустку, заборгованості із заробітної плати та компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати.
 
ОСОБА_1 просив стягнути з КС «Айдар-Кредит» заборгованість у сумі 324 982,51 грн, у тому числі: нарахована, але не виплачена заробітна плата у сумі 6 982,32 грн, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у сумі 228 000,19 грн, вихідна допомога у сумі 18 000,00 грн, а також компенсація в розмірі дванадцятимісячного середнього заробітку згідно з колективним договором кредитної спілки при звільненні у сумі 72 000,00 грн.
Як на обґрунтування позову позивач посилається на те, що підставою для звернення стало невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо  проведення розрахунку зі звільненою особою. Так, згідно з довідкою від 18 лютого 2014 № 196 позивачу нараховано, але не виплачено 11 791,02 грн та 18 000,00 грн відповідно. Фактична заборгованість із заробітної плати становить 6 982,32 грн. Також, на думку позивача, відповідач повинен сплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач зазначив, що у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати під час звільнення згідно з умовами колективного договору відповідач повинен сплатити йому дванадцятимісячний розмір середньої заробітної плати, що становить 72 000,00 грн.
У запереченні проти уточненої позовної заяви відповідач просив відмовити у задоволенні вимог первісного позову, посилаючись на те, що у січні 2014 року позивачу нараховано зарплату за 13 відпрацьованих днів у розмірі 3 714,29 грн, компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2 076,72 грн, з цієї суми позивачу було виплачено аванс у сумі 2 500 грн. Таким чином заборгованість із заробітної плати становить 2 308,70 грн, яка також виплачена позивачу. Нарахування вихідної допомоги у сумі 18 000,00 грн не підтверджується бухгалтерськими документами спілки. Відповідач також посилається на те, що позивач навмисно не отримав належні йому кошти для того, щоб в подальшому стягнути із спілки витрати та компенсації згідно з колективним договором. Відповідач зазначає, що позивач пропустив тримісячний строк позовної давності, встановлений статтею 233 КЗпП України. 
У лютому 2016 року КС «Айдар-Кредит» звернулася із зустрічною позовною заявою про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 7 669,57 грн, зокрема 1 667,57 грн доплати за виконання обов`язків охоронця; 6 000,00 грн преміювання згідно з наказом № 61 від 25 жовтня 2013 року та визнання недійсним колективного договору, укладеного між трудовим колективом і адміністрацією КС «Айдар-Кредит».
На обґрунтування позову вказано, що ОСОБА_1 , працюючи на посаді голови правління, необґрунтовано нараховував собі премії, доплати та інші виплати. Так, відповідач ОСОБА_1 видав накази про виконання обов`язків охоронців під час їх відпустки та нарахування собі доплат у розмірі 100 % посадового окладу охоронців, однак роботу охоронців не виконував. Також наказом № 61 від 25 жовтня 2013 року  ОСОБА_1 нарахував собі премію у розмірі 100 % посадового окладу, однак протоколом спостережної ради від 06 листопада 2013 року було прийнято рішення про скасування наказу № 61 та зобов`язано голову правління повернути зайво нараховані кошти до каси підприємства, чого він не зробив.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 08 грудня 2016 року з урахуванням ухвали цього ж суду від 13 грудня 2016 року про виправлення описки позов ОСОБА_1 до КС «Айдар-Кредит» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, заборгованості із заробітної плати та компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати задоволено частково.
 
Стягнуто з КС «Айдар-Кредит» на користь ОСОБА_1 заборгованість у сумі 103 297,64 грн, у тому числі 39 627,94 грн середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, 63 669,70 грн дванадцятимісячного розміру середньої заробітної плати.
 
В решті вимог первісного позову ОСОБА_1 до КС «Айдар-Кредит» відмовлено.
 
Стягнуто з КС «Айдар-Кредит» на користь державного бюджету судовий збір у сумі 3 788,98 грн.
 
У задоволенні зустрічного позову КС «Айдар-Кредит» до    ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та визнання недійсним колективного договору відмовлено. 
 
Рішення мотивоване тим, що відповідач за первісним позовом припустився порушень трудового законодавства щодо своєчасного та повного розрахунку із заробітної плати зі звільненим працівником - позивачем за первісним позовом.
 
Вимоги позивача за первісним позовом про стягнення дванадцятимісячної заробітної плати є обґрунтованими, однак допущено помилку при розрахунку вказаних сум.
 
Відповідно до довідки  від 09 грудня 2015 року № 1869 УПФУ в Новопсковському районі Луганської області відомостей про заробіток та стаж у базі даних СПОВ за 2014 рік щодо ОСОБА_1 немає. Таким чином, суд дійшов висновку, що знайшли своє підтвердження доводи відповідача за первісним позовом про відсутність нарахування позивачу за первісним позовом вихідної допомоги у сумі 18 000,00 грн у лютому 2014 року.
 
26 грудня 2013 року адміністрація КС «Айдар-Кредит» в особі голови правління ОСОБА_1 та трудовий колектив в особі уповноваженого представника трудового колективу ОСОБА_2 уклали колективний договір. Сторонами колективного договору є роботодавець і трудовий колектив. В даному випадку сторонами колективного договору є адміністрація КС «Айдар-Кредит» та  трудовий колектив КС «Айдар-Кредит». Вимога про визнання колективного договору недійсним пред`явлена до фізичної особи ОСОБА_1 , який не є стороною колективного договору, а отже не є належним відповідачем за цією позовною вимогою.
 
Суд дійшов висновку, що позивач за зустрічним позовом не довів неправомірність видачі відповідачем за зустрічним позовом наказів про преміювання та покладення на себе обов`язків охоронця, а отже, як наслідок завдання шкоди підприємству.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 22 лютого 2017 року апеляційну скаргу КС «Айдар-Кредит» відхилено.
 
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що КС «Айдар-Кредит» не були виконані положення статей 116,117 КЗпП України при звільненні, а також положення п. 4 розділу 4 колективного договору щодо компенсації при звільненні працівника. Вимога про визнання колективного договору недійсним пред`явлена до неналежного відповідача.
Суд встановив з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), що середній заробіток ОСОБА_1 становить 279,07 грн та з урахуванням дня фактичного розрахунку (за період з 21 січня 2014 року до 12 червня 2014 року) затримка становить 142 дні, тобто сума, яка підлягає стягненню, - 39 627,94 грн.
Вказані обставини підтверджені документально та не спростовані КС «Айдар-Кредит», іншого розрахунку на спростування зазначеного надано не було.
Апеляційний суд також погодився з висновком суду першої інстанції про стягнення дванадцятимісячної заробітної плати в сумі 63 669,70 грн виходячи з розрахунку середньомісячної заробітної плати позивача ОСОБА_1 (5 305,81 грн х 12 місяців), оскільки, як було встановлено судом та не спростовано КС «Айдар-Кредит», наявне порушення трудового законодавства щодо своєчасного та повного розрахунку з виплати заробітної плати звільненому працівнику.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, КС «Айдар-Кредит», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасуватиі ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічну позовну заяву КС «Айдар-Кредит» в повному обсязі, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 420/3371/15-ц та витребувано її з Новопсковського районного суду Луганської області. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.
 
10 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що як у суді першої інстанції, так і в апеляційному судіпроігноровано доводи КС «Айдар-Кредит» щодо того, що ОСОБА_1 на момент реєстрації колективного договору вже не працював в КС «Айдар-Кредит». Окрім того, суд не взяв до уваги, що між КС «Айдар-Кредит» та ОСОБА_1 було укладено мирову угоду та досягнуто згоди в тому, що реальна заборгованість КС «Айдар-Кредит» перед ОСОБА_1 становить 2 308,70 грн. 
 
Суд не взяв до уваги, що ОСОБА_1 отримав у касі 1 500 грн за видатковим касовим ордером для передання їх в ВП «Білолуцький», проте ці кошти передані не були. Таким чином, ОСОБА_1 їх присвоїв. Позивач мав можливість отримати повний розрахунок при звільненні, оскільки залишок у касі становив 9 345,65 грн. Тобто ОСОБА_1 мав можливість отримати зарплату, проте навмисне цього не зробив.
 
Доводи інших учасників справи
У жовтні 2017 року ОСОБА_1 надіслав заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначає, що постановою суду першої інстанції встановлено, що остаточний розрахунок з ОСОБА_1 було проведено 12 червня 2014 року, що суперечить законодавству та підтверджується наданими до суду першої інстанції документами.
 
Копія звітності № 1ДФ зі сплати податків з доходів фізичних осіб підтверджує лише факт сплати податків, а не остаточний розрахунок з працівником.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд установив, що згідно з наказом від 30 серпня 2013 року ОСОБА_1 прийнято на посаду голови правління КС «Айдар-Кредит» з 30 серпня 2013 року.
 
21 січня 2014 року його звільнено із займаної посади за власним бажанням на підставі поданої заяви (витяг з протоколу засідання спостережної ради від 14 січня 2014 року № 11).
 
Суд установив, що 4 916,40 грн - заборгованість за грудень 2013 року була сплачена позивачу 21 січня 2014 року, що підтверджується відомістю на виплату грошей № 4 за грудень 2013 року.
 
Встановлено та не оспорено сторонами у справі, що позивачу за січень 2014 року було виплачено аванс у сумі 2 500,00 грн та 2 308,70 грн залишок, що підтверджується бухгалтерськими документами.  Водночас на день звільнення позивача 2 308,70 грн виплачено не було.
 
Із матеріалів справи відомо, що згідно із заявою позивача від 10 червня 2016 року він просив заборгованість із заробітної плати у сумі 2 308,70 грн зарахувати на рахунок заборгованості за кредитом.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
 
Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівники в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
 
Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
 
Позивач на обґрунтування своїх вимог надав довідку про доходи від 18 лютого 2014 року № 196, відповідно до якої за січень 2014 року йому нарахована заробітна плата у сумі 11 791,02 грн.
 
Відповідно до списку працівників - розрахункової відомості по обраним працівникам за січень 2014 року ОСОБА_1 нараховано 5 791,01 грн, на початок місяця заборгованість за грудень 2013 року становила 4 916,40 грн («вх. залишок»), компенсація за відпустку - 2 076,27 грн, з них виплачено авансу 2 500,00 грн. Залишок становить 2 308,70 грн.
 
Суд установив, що сума 4 916,40 грн - заборгованість за грудень 2013 року була виплачена позивачу за первісним позовом 21 січня 2014 року, що підтверджується відомістю на виплату грошей № 4 за грудень 2013 року.
 
Встановлено та не оспорено сторонами у справі, що позивачу за первісним позовом за січень 2014 року було виплачено аванс у сумі 2 500,00 грн та 2 308,70 грн залишок, що підтверджується бухгалтерськими документами.
 
В той же час, на день звільнення позивача залишок 2 308,70 грн виплачено не було.
 
Із матеріалів справи відомо, що згідно із заявою позивача від 10 червня 2016 року він просив заборгованість із заробітної плати у сумі 2 308,70 грн зарахувати на рахунок заборгованості за кредитом.
 
Згідно з карткою платежів за гривневою кредитною лінією ОСОБА_1 12 червня 2014 року сплатив у рахунок погашення кредиту заборгованість у сумі 2308,70 грн.
 
За таких обставин, враховуючи відсутність заборгованості із заробітної плати на час розгляду справи, суди правильно відмовили у задоволенні вимог позивача про стягнення такої заборгованості.
 
Доводи відповідача про те, що сторони досягли домовленості щодо наявної заборгованості, суд до уваги не бере, оскільки така домовленість жодним письмовим документом не підтверджена.
 
Доводи відповідача про те, що позивач з власної вини не отримав належну йому до виплати заробітну плату в день звільнення, не впливають на висновки суду.
 
Оскільки матеріали справи містять декілька документів, які визначають розмір середнього заробітку позивача за первісним позовом, що не відповідають один одному, суд при визначенні цього розміру правильно  виходив з норм, передбачених Порядком № 100.
 
Так, згідно з Порядком № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
 
06 грудня 2013 року адміністрація КС «Айдар-Кредит» в особі голови правління ОСОБА_1 та трудовий колектив в особі уповноваженого представника трудового колективу ОСОБА_2 уклали колективний договір.
 
Як відомо з матеріалів справи, позивачу за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню (листопад та грудень 2013 року), було нараховано заробітну плату у розмірі посадового окладу у сумі 6 000,00 грн.
 
Отже, відповідно до приписів законодавства середньоденний заробіток позивача становить 279,07 грн.
 
Відповідач за первісним позовом допустив порушення трудового законодавства щодо належного розрахунку при звільненні, однак усунув таке порушення лише 12 червня 2014 року.
 
Таким чином, середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку (за період з 21 січня 2014 року до 12 червня 2014 року (день фактичного розрахунку), а саме 142 дні) становить 39 627,94 грн.
 
Згідно з листом реєструючого органу - управління соціального захисту населення Новопсковської райдержадміністрації від 27 січня 2014 року    № 16-7/8-187 проведена повідомна реєстрація колективного договору КС «Айдар-Кредит».
 
Відповідно до статті 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
 
Статтею 11 КЗпП України передбачено, що колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають права юридичної особи.
 
Згідно зі статтею 12 КЗпП України колективний договір укладається між власником або уповноваженим ним органом (особою), з однієї сторони, і первинною профспілковою організацією, які діють відповідно до своїх статутів, а у разі їх відсутності - представниками, вільно обраними на загальних зборах найманих працівників або уповноважених ними органів, з другої сторони. 
 
Вимогу про визнання недійсним колективного договору позивач за зустрічним позовом пред`явив до фізичної особи ОСОБА_1 , який не є стороною колективного договору, а отже, не є належним відповідачем за цією позовною вимогою.
 
Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. 
 
Як відомо з умов колективного договору, він був укладений адміністрацією підприємства і трудовим колективом 26 грудня 2013 року, згідно пунктом 6 розділу І колективного договору він набуває чинності з 01 січня 2014 року та діє протягом року.
 
Відповідно до пункту 11 розділу І колективного договору жодна з сторін, що уклали цей договір, не може протягом усього строку його дії в односторонньому порядку приймати рішення, що змінюють норми, положення, зобов`язання колективного договору або припиняють їх виконання.
 
Отже, цей колективний договір набув чинності з 01 січня 2014 року і діяв на день звільнення позивача за первісним позовом. 
 
Позивач визначив суму виплати за колективним договором в розмірі 72 000 грн з розрахунку середньомісячної заробітної плати у сумі 6 000 грн, що не відповідає фактичним обставинам справи та наявним у справі доказам.
 
Відповідно до довідки про середню заробітну плату за 2013 рік від 21 березня 2016 року № 7 розмір середньомісячної заробітної плати позивача становить 5 305,81 грн, а нарахована за 2013 рік сума заробітної плати - 63 669,70 грн.
 
Отже, належною до стягнення є сума 63 669,70 грн (5 305,81 грн х 12 місяців).
 
Доводи стосовно того, що суд проігнорував те, що ОСОБА_1 на момент реєстрації колективного договору вже не працював в КС «Айдар-Кредит», на увагу не заслуговують, оскільки, як встановлено з відповіді управління Пенсійного фонду України, лист від КС «Айдар-Кредит» (вих. № 177 від 17 січня 2014 року) за підписом голови правління КС «Айдар-Кредит» ОСОБА_1 з проханням зареєструвати колективний договір на 2014 рік, укладений між трудовим колективом та адміністрацією КС «Айдар-Кредит», надійшов 22 січня 2014 року (вх. № 157).
 
Також не заслуговують на увагу доводи про те, що суд не взяв до уваги, що між КС «Айдар-Кредит» та ОСОБА_1 було досягнуто мирової угоди щодо заборгованості із заробітної плати, оскільки це питання вирішував суд першої інстанції та надав відповідну правову оцінку (щодо відсутності відповідних доказів такої мирової угоди).
Посилання на те, що ОСОБА_1 отримав у касі 1 500 грн за видатковим касовим ордером для передання їх в ВП «Білолуцький», проте ці кошти передані не були, на увагу не заслуговують, оскільки ця сума не входить до складу заробітної плати.
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та висновків оскаржуваних рішень суду першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки і містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвали апеляційної інстанції.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції - залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу кредитної спілки «Айдар-Кредит» залишити без задоволення.
 
Рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 08 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 22 лютого 2017 рокузалишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | А. І. Грушицький
| В. В. Сердюк
| І. М. Фаловська