Постанова                                          
Іменем України
29 травня 2019 року 
м. Київ
справа № 489/7537/15-ц
провадження № 61-34137св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: Південна товарна біржа, ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 05 липня 2017 року у складі колегії суддів: Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В., Ямкової О. О.,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2015 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Південна товарна біржа, про визнання договору купівлі-продажу дійсним.
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 04 травня 1998 року за договором купівлі-продажу вона придбала у ОСОБА_2 27/100 часток домоволодіння на АДРЕСА_1 . Зазначений договір було укладено на Південній товарній біржі. Крім того, цей договір 23 травня          1998 року зареєстровано Комунальним підприємством «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації»).
З часу укладення зазначеного договору ОСОБА_1 постійно проживає у домоволодінні. У серпні 2015 року вона звернулась із заявою до Державної реєстраційної служби Миколаївського міського Управління юстиції Миколаївської області для проведення державної реєстрації права власності своєї частки у зазначеному домоволодінні в державному реєстрі речових прав та їх обтяжень, однак їй було відмовлено у зв`язку з відсутністю нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу та наявністю зазначених у технічному паспорті від 25 грудня 2014 року самочинних побудов.
Іншими співвласниками вказаного вище домоволодіння є ОСОБА_2 , якому належить 7/25 часток, та ОСОБА_3 , якій належить 9/20 часток.
ОСОБА_1 зазначала, що між нею та відповідачем виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування та утримання домоволодіння.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просила визнати дійсним договір, оформлений 04 травня 1998 року Південною товарною біржою, відповідно до якого ОСОБА_1 купила у ОСОБА_2 27/100 часток домоволодіння на АДРЕСА_1 .
У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування наслідків недійсності договору.
Зустрічна позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що сторони спірного правочину не дійшли згоди з усіх його істотних умов, придбане майно не передавалось. Під час укладення договору купівлі-продажу                    від 04 травня 1998 року порушені положення статті 114 ЦК Української РСР. Фактично між сторонами був укладений не договір купівлі-продажу, а договір займу. 
На підставі викладеного ОСОБА_2 просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу 27/100 часток у домоволодінні на АДРЕСА_1 , укладений 04 травня 1998 року; застосувати наслідки недійсності договору шляхом скасування реєстрації права власності, яку було здійснено КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим номером 5052.
Короткий зміст судових рішень 
Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва                         від 18 лютого 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано дійсним договір, оформлений 04 травня 1998 року Південною товарною біржою, відповідно до якого ОСОБА_1 купила у ОСОБА_2 27/100 часток домоволодіння на АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що договір виконано повністю, претензій одна до одної з приводу його виконання сторони не мають, тому позов можливо задовольнити.
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 10 травня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що сторони узгодили усі істотні умови договору та виконали його, зокрема, обумовлена сторонами вартість відчужуваної частки нерухомого майна була сплачена позивачкою відповідачу у повному обсязі до підписання договору. ОСОБА_1 вселилась у придбану частину домоволодіння, де постійно проживає до теперішнього часу.                       ОСОБА_2 протягом 18 років з дати укладання договору його не оспорював, проте у подальшому відмовився від його нотаріального посвідчення.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 18 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 10 травня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвала касаційного суду мотивована тим, що суди не встановили належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не навели доказів ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу в момент його укладення та під час його виконання, що унеможливлює визнання угоди дійсною на підставі статті 47 ЦК Української РСР, та не з`ясували питання, за яких умов не був у встановленому законом порядку нотаріально посвідчений договір, дійшовши передчасного висновку про задоволення позовних вимог.
Також суди не встановили та не зазначили у рішенні обставини, факти та докази, які свідчать про узгодження між сторонами угоди щодо усіх істотних її умов, зокрема щодо об`єкту продажу нерухомості, чи було узгоджено ціну, чи отримав відповідач грошові кошти, оскільки останній зазначає, що 2 000 грн є предметом договору займу, чому договір не було нотаріально посвідчено тривалий час, чи були в наявності передбачені законом обмеження на укладення такого договору.
Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 18 травня       2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при укладанні договору сторони дійшли згоди з усіх істотних умов договору, а саме вони визначили предмет договору, узгодили ціну договору тощо. За таких обставин суд дійшов висновку, що посилання ОСОБА_2 на недотримання сторонами істотних умов договору не заслуговують на увагу, оскільки вони спростовуються наявними у справі доказами та вимогами законодавства.
Жодними належними та допустимими доказами не підтверджено той факт, що між сторонами дійсно укладався договір займу, за яким ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 кошти в борг та зобов`язувався в подальшому повернути їх, а договір купівлі-продажу, відповідно, є забезпеченням виконання договору займу. Крім того, законодавство не містить такої форми забезпечення.
Вимоги законодавства щодо повідомлення іншого співвласника про намір відчужити частину домоволодіння поширюються і на правовідносини, які виникли між сторонами, оскільки домоволодіння, на момент відчуження його частки, перебувало у спільній частковій власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Нормами ЦК Української РСР передбачено обов`язок продавця повідомити співвласників про продаж своєї частки майна.
Також ОСОБА_1 суду не надала докази того, що будь-яка сторона ухилялась від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.
Разом з тим, ОСОБА_2 пропустив строк позовної давності для звернення із заявленими ним зустрічними позовними вимогами про визнання договору недійсним, який не може бути поновлений та пропущення якого є підставою для відмови в позові.
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 05 липня 2017 року рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 травня 2017 року скасовано й ухвалено нове рішення. 
Первісний позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано дійсним договір купівлі-продажу, укладений 04 травня 1998 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , зареєстрований 04 травня                    1998 року на Південній товарній біржі за № 8668 та 23 травня 1998 року                                                   у КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» за реєстровим № 5052, за яким ОСОБА_1 набула у власність                       27/100 часток у домоволодінні на АДРЕСА_1 , до яких належить: у житловому будинку літ. «Б» житлова кімната «3-2» житловою площею 11,3 кв. м, сіни літ. «б», а також 1/3 воріт № 4, 1/3 замощення № 1,                                1/2 вбиральні літ. «Ю».
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 023,12 грн судового збору.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що передбачені  статтею 114 ЦК Української РСР обмеження для укладання угоди відсутні, оскільки ОСОБА_3 (інший співвласник вказаного вище домоволодіння), дізнавшись про відчуження ОСОБА_2 частки в цьому домоволодінні, вимог про перевід прав і обов`язків покупця за договором купівлі-продажу від 04 травня 1998 року не заявляла. Крім того, ОСОБА_3  суду пояснила, що таких намірів (щодо привілейованої купівлі 27/100 часток у домоволодінні на АДРЕСА_1 ) ніколи не мала.
На час укладання спірної угоди були відсутні й обмеження, передбачені статтею 105 ЦК Української РСР. 
Відсутність на самому договорі реєстраційного напису не свідчить про не здійснення реєстрації права власності. ОСОБА_1 зареєстровано право власності на спірну частку в домоволодінні на АДРЕСА_1 .
Крім того, у подальшому ОСОБА_2 пред`явив позов про визначення порядку користування земельною ділянкою, на якій знаходиться домоволодіння на АДРЕСА_1 , в якому визнавав ОСОБА_1 співвласником цього домоволодіння.
Доводи ОСОБА_2 про фактичне укладення між сторонами договору займу не доведені належними та допустимими доказами, оскільки розписка та записи на примірнику договору-купівлі продажу щодо правовідносин займу зроблені самим ОСОБА_2 та датовані відповідно 03 травня 1998 року та 10 липня 2007 року, тобто стосуються періодів, які не збігаються з датою укладення спірного договору.
Перешкод, передбачених статтями 105, 114 ЦК Української РСР для укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_2 та                    ОСОБА_1 не було, а факти досягнення сторонами домовленості по всім істотним умовам угоди, її виконання, а також ухилення продавця від нотаріального оформлення угоди є доведеними, а тому наявні підстави, передбачені частиною другою статті 47 цього Кодексу для задоволення первісного позову.
Визнання угоди дійсною виключає можливість задоволення зустрічного позову. Оскільки місцевий суд відмов у цих вимогах з інших підстав -                у зв`язку з пропуском строку позовної давності, тобто дійшов такого висновку з порушенням матеріального права, то наявні підстави і для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що  ОСОБА_1 звернулася до суду з первісними позовними вимогами через 17 років після укладення спірного договору. При цьому суд дійшов помилкового висновку, що про порушення свого права  ОСОБА_1 дізналася лише 17 серпня 2015 року (після отримання рішення про відмову у державній реєстрації вказаного правочину), оскільки незнання законів не може бути підставою для поновлення строку позовної давності.
Спірний правочин було укладено з метою забезпечення договору позики. Після повернення позичених коштів  ОСОБА_1 відмовилася від цього договору 10 липня 2007 року, повернувши  ОСОБА_2 оригінал вказаного договору.
Крім того, ОСОБА_2 зазначив у касаційній скарзі, що він не повідомив іншого співвласника про свій намір відчужити частку у домоволодінні на АДРЕСА_1 , в зв`язку з тим, що не мав наміру його відчужувати.
ОСОБА_2  не ухилявся від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 04 травня 1998 року, а у  ОСОБА_1 не було наміру на таке посвідчення цього договору.
Фактичної передачі майна між сторонами не було. При цьому                     ОСОБА_1 тривалий час до укладення спірного договору проживала в окремій кімнаті домоволодіння на АДРЕСА_1 як матір дружини ОСОБА_2
Недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення договору тягне за собою порушення статті 47 та частини першої статті 227 ЦК Української РСР та вказує на недійсність договору. А незнання таких норм закону, не звільняє ОСОБА_1 від відповідальності.
Апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_1 є малограмотною, оскільки такі висновки не підтверджені належними та допустимими доказами. 
Крім того, апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог та визнав за ОСОБА_1 право на майно, яке не було предметом договору купівлі-продажу. Так, за спірним правочином було відчужено лише 27/100 частин домоволодіння житловою площею 11,3 кв. м, проте судовим рішенням за позивачем визнано право власності на житлову кімнату «3-2» житловою площею 11,3 кв. м, сіни літ. «б», а також 1/3 частина воріт № 4,                                     1/3 замощення № 1, 1/2 частина вбиральні літ. «Ю». Отже, судовим рішенням вирішено питання щодо майна, яке перебуває у спільному користуванні всіх співвласників домоволодіння на АДРЕСА_1 .
Доводи інших учасників справи
У вересні 2017 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що ОСОБА_2 було відомо про спірний правочин з моменту його вчинення, тому він пропустив строк позовної давності для звернення до суду із зустрічним позовом.
При цьому договір купівлі-продажу було укладено між сторонами                              у належній формі на Південній товарній біржі та зареєстрований                                      у КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» 25 травня 1998 року, тому ОСОБА_1 вважала його дійсним, а про порушення свого права дізналася лише після звернення до реєстраційної служби з метою реєстрації права власності (17 серпня  2015 року).
Інший співвласник домоволодіння на АДРЕСА_1 не зверталася до суду з позовом про переведення прав покупця за спірним правочином та визнає право власності позивача за первісним позовом на вказане майно. 
ОСОБА_2 протягом 18 років з дати укладання вищевказаного договору його не оспорював, проте у подальшому відмовився від його нотаріального посвідчення. ОСОБА_2 не довів належними та допустимими доказами той факт, що між сторонами укладався договір займу, за яким він отримав у борг кошти та зобов`язався їх у подальшому повернути.
Також зазначила, що доводи касаційної скарги про вихід за межі позовних вимог спростовані довідкою-характеристикою, на яку міститься посилання в оскаржуваному договорі, відповідно до якої за цим правочином на користь позивача було відчужено житлову кімнату «3-2» житловою площею 11,3 кв. м, сіни літ. «б», а також 1/3 частина воріт № 4, 1/3 замощення № 1, 1/2 частина вбиральні літ. «Ю» та вона заявляла в звязку із цим такі позовні вимоги.
У вересні 2017 року ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржуване рішення апеляційного суду є законним та справедливим. 
ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 спірне майно, оскільки йому потрібні були гроші, однак у подальшому почав перешкоджати їй у проживанні там. ОСОБА_3 також вказувала, що їй було відомо про намір                     ОСОБА_2 продати ОСОБА_1 частину домоволодіння на                    АДРЕСА_1 , проте вона ( ОСОБА_3 ) не мала бажання набути у власність цю частину.
Той факт, що при укладанні сторонами договору купівлі-продажу не були дотримані вимоги статті 114 ЦК Української РСР щодо письмового повідомлення іншого співвласника домоволодіння про намір продати частину домоволодіння, не є підставою для відмови у визнанні укладеного сторонами договору дійсним.
Інший учасник справи не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направив.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
04 червня 2018 справу передано до Верховного Суду.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                                від 20 травня 2019 року справу призначено до розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 04 травня 1998 року між ОСОБА_2 як продавцем, який на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 грудня 1997 року був власником 11/20 часток домоволодіння на АДРЕСА_1 , та ОСОБА_1 як покупцем укладено договір купівлі-продажу 27/100 часток зазначеного домоволодіння за 2 000 грн. 
Вказаний договір у цей же день зареєстровано на Південній товарній біржі, а 23 травня 1998 року - КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації».
Договір купівлі-продажу від 04 травня 1998 року не був нотаріально посвідчений.
ОСОБА_1 , 1929 року народження, з 16 квітня 1998 року зареєстрована на АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 17 серпня 2015 року звернулась до Державної реєстрації служби з метою реєстрації права власності на придбану частку домоволодіння, проте їй було відмовлено, оскільки вищевказаний договір не був посвідчений нотаріально у відповідності до вимог законодавства, а тому не може вважатись дійсним та бути підставою для реєстрації права власності.
Співвласником домоволодіння на АДРЕСА_1 є також ОСОБА_3 , частка якої у цьому майні складає 9/20.
Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29 жовтня             2015 року у справі № 489/3167/14-ц, яке набрало законної сили, визначено порядок користування земельною ділянкою на АДРЕСА_1 між ОСОБА_3 , ОСОБА_1 і ОСОБА_2 
Вказаним судовим рішення у справі № 489/3167/14-ц встановлено, що станом на 28 грудня 2012 року співвласниками домоволодіння на                                АДРЕСА_1 були ОСОБА_1 - 27/100,                                ОСОБА_3 - 9/20 та ОСОБА_2 - 7/25.
Апеляційний суд також встановив, що ОСОБА_3 дізнавшись про відчуження ОСОБА_2 частки у спірному домоволодінні вимог про перевід прав і обов`язків покупця за договором купівлі-продажу                                      від 04 травня 1998 року не заявляла. ОСОБА_3 вважала обґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання цього договору дійсним.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення апеляційного суду відповідає зазначеним вимогам закону.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Спірні правовідносини між сторонами виникли 04 травня 1998 року, а тому при вирішенні спору підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР.
Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.
Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
Відповідно до статті 4 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод.
Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.
За загальним правилом, визначеним у статтях 47, 227 ЦК Української РСР                           (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), договори купівлі-продажу жилого будинку (його частини) підлягали нотаріальному посвідченню.
Згідно із  частиною першою статті 128 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.
Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угоди, зареєстровані на біржі,  не  підлягають  нотаріальному посвідченню.
Отже, законодавець на час виникнення спірних правовідносин не вимагав нотаріального посвідчення договору відчуження нерухомості у разі укладання такого договору на товарній біржі.
Разом з тим, апеляційний суд, вирішуючи спір, врахував висновки суду касаційної інстанції, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада             2016 року та встановив необхідні для вирішення справи обставини, а також перевірив докази на підтвердження цих обставин.
Так, суд апеляційної інстанції при розгляді цієї справи перевірив, що при вчиненні  договору купівлі-продажу квартири дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності відбувся, сторони договору мали необхідний обсяг цивільної дієздатності та вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу 27/100 часток у домоволодінні                                 на АДРЕСА_1 .
Отже, правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України на момент його вчинення.
Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, не визнає права власності ОСОБА_1 , 1929 року народження, на спірне майно.
Апеляційний суд також встановив, що сторони узгодили усі істотні умови договору купівлі-продажу, зокрема щодо об`єкту продажу нерухомості. Разом з тим, у пункті 2 договору купівлі-продажу було узгоджено ціну спірної частки - 2 000 грн, які відповідач отримав до посвідчення вказаного правочину. 
Частиною другою статті 47 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено право суду визнати не посвідчений нотаріально договір дійсним, якщо сторони домовились щодо всіх важливих умов договору, що підтверджується письмовими доказами  і відбулось повне або часткове виконання договору.
Як встановлено вище, сторони домовились щодо всіх важливих умов договору купівлі-продажу, що підтверджується письмовими доказами,                     і відбулось повне виконання цього договору, продавцеві було передано кошти за спірне майно, а покупець з час укладення вказаного правочину користується цим майном, зокрема, зареєстрована та проживає на                        АДРЕСА_1 .
Крім того, ОСОБА_2 у грудні 2016 року звернувся до Ленінського районного суду міста Миколаєва з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, в якій вказував, що між ним як власником 7/25 часток домоволодіння на АДРЕСА_1 та ОСОБА_1 як власником 27/100 часток указаного домоволодіння не досягнуто згоди щодо користування земельною ділянкою за цією адресою.
ОСОБА_2 також зазначив, що ОСОБА_1 набула право власності на 27/100 часток домоволодіння на АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04 травня 1998 року, укладеного між вказаними особами.
Тому апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що доводи апеляційної скарги про укладення спірного договору, є обґрунтованими.
Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається (частина друга статті 47 ЦК Української РСР в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
При цьому апеляційний суд встановив факт повного виконання спірної угоди, а також факт ухилення іншою стороною (відповідачем) від нотаріального оформлення угоди.
За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильних висновків про наявність підстав для задоволення первісних позовних вимог шляхом визнання дійсним оскаржуваного договору купівлі-продажу.
Також апеляційний суд вірно зазначив, що визнання угоди дійсною виключає можливість задоволення зустрічного позову.
На підставі викладеного апеляційний суд дійшов правильного висновку про визнання не посвідченого нотаріально договору купівлі-продажу дійсним, оскільки сторони домовились щодо всіх важливих умов цього договору і відбулось повне виконання договору.
При цьому, апеляційний суд правильно задовольнив первісні позовні вимоги в частині поділу домоволодіння в натурі та визнання                                             за ОСОБА_1 права власності на 27/100 часток у домоволодінні                          на АДРЕСА_1 , визначив приміщення, які належать останній, зокрема: у житловому будинку літ. «Б» житлова кімната «3-2» житловою площею 11,3 кв. м, сіни літ. «б», а також 1/3 воріт № 4, 1/3 замощення № 1, 1/2 вбиральні літ. «Ю», оскільки ці обставини підтверджено належним чином оціненими апеляційним судом доказами, зокрема технічним паспортом на житловий будинок індивідуального фонду, на який міститься посилання у договорі купівлі-продажу.
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що  ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності та звернулася до суду з первісними позовними вимогами через 17 років після укладення спірного договору, оскільки про порушення свого права вона дізналася лише 17 серпня                      2015 року (після отримання рішення про відмову у державній реєстрації вказаного правочину). Разом з тим, ОСОБА_1 проживала у спірному домоволодінні та вважала його своєю власністю, в свою чергу                ОСОБА_2 не оспорював спірний правочин до вказаної вище дати. Між сторонами як співвласниками домоволодіння на АДРЕСА_1 існував лише спір щодо користування земельною ділянкою за вказаною адресою.
Безпідставними є доводи касаційної скарги, що спірний правочин було укладено з метою забезпечення договору позики, а після повернення позичених коштів  ОСОБА_1 відмовилася від цього договору 10 липня 2007 року, оскільки такі доводи не підтверджено належними та допустимими доказами. Крім того, ОСОБА_1 проживає на АДРЕСА_1 та користується спірним майном як власник. 
Доводи касаційної скарги, що  ОСОБА_2 не повідомив іншого співвласника про свій намір відчужити частку у домоволодінні                                           на АДРЕСА_1 , тому цей правочин є недійсним відповідно до статті 114 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), не заслуговують на увагу, оскільки частина третя указаної норми передбачає, що при продажу частки з порушенням права привілейованої купівлі інший учасник спільної власності протягом трьох місяців може звернутися до суду з позовом про перевід на нього прав і обов`язків покупця. Проте, ОСОБА_3 (інший учасник спільної власності) під час розгляду справи вказувала, що їй було відомо про намір ОСОБА_2 продати ОСОБА_1 частину спірного домоволодіння, проте вона не мала бажання набути у власність цю частину.
Доводи ОСОБА_2 про те, що він не ухилявся від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 04 травня 1998 року спростовані його запереченнями щодо визнання цього правочину укладеним. Крім того, ОСОБА_2 просив визнати вказаний договір недійсним, що свідчить про його небажання посвідчувати у встановленому законом порядку зазначений договір.
Доводи касаційної скарги, що недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу вказує на недійсність цього правочину, спростовані вказаними вище нормами матеріального права, зокрема частиною другою статті 47 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до якої, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому це судове рішення необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд                       у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 05 липня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                     В. С. Висоцька
Судді                                                                                                 А. І. Грушицький 
І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська