Постанова 
Іменем України                          
 
17 липня 2019 року
м. Київ
 
справа № 2604/8340/12
 
провадження № 61-752св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Воробйової І. А., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , 
треті особи: Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація, Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4  на рішення Апеляційного суду м. Києва        від 23 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М.,         Левенця Б. Б., Борисової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:

 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2012 року ОСОБА_1  звернувся до суду із позовною заявою до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Відділ громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві, Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» (далі - КП «КМБТІ»), про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування майна із чужого незаконного володіння.
 
Позовна заява мотивована тим, що після смерті матері, ОСОБА_7 ,    ІНФОРМАЦІЯ_1 , він став одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 . У зв`язку з одруженням проживав за адресою дружини. У грудні 2011 року він приїхав до квартири за речами, однак не зміг потрапити до неї, оскільки у ній були замінені замки. Пізніше йому стало відомо, що 10 жовтня 2011 року невідома особа від його імені продала ОСОБА_2 зазначену квартиру згідно із договором купівлі-продажу від 14 жовтня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зіненко Н. Л. та зареєстрованого у реєстрі № 1227.
17 листопада 2011 року ОСОБА_2 продав спірну квартиру             ОСОБА_4 згідно із договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Кияшко А. В. та зареєстрованого у реєстрі № 2316.
Стверджував, що квартиру він не продавав, 14 жовтня 2011 року договір купівлі-продажу квартири не підписував і у нотаріуса не був. Грошей за квартиру не отримував. Підпис у договорі купівлі-продажу квартири здійснено від його імені невідомою особою за підробленим паспортом.
Вважав, що зазначені договори купівлі-продажу квартири, яка належала йому повинні бути визнані недійсними, оскільки вчинені внаслідок обману, а квартиру слід повернути її законному власнику, при цьому ОСОБА_4 підлягає виселенню із квартири на підставі ст. 169 ЖК України, у зв`язку із припиненням договору найму та зняття з реєстрації у цій квартири.
Ураховуючи наведене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 14 жовтня 2011 року між невстановленою особою, яка діяла від його імені, та ОСОБА_2 , витребовувати у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 шляхом виселення її доньки, ОСОБА_5 , та передати цю квартиру йому. 
 
У травні 2012 року ОСОБА_4 звернулася із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Відділ громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві, Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», про визнання добросовісним набувачем та визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що правомірність набуття нею у власність спірної квартири підтверджує факт нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири та реєстрації її у КП «КМБТІ»                     24 листопада 2011 року за реєстраційним № 34773180, номер запису: 5962.
Зазначала, що вона є добросовісним набувачем спірної квартири з моменту придбання та реєстрації, тобто з 24 листопада 2011 року. Посилалася на статтю 334 ЦК України.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 просила визнати її добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 та визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням.
 
Протокольною ухвалою Дніпровського районного суд м. Києва                     від 11 червня 2012 року, зустрічний позов    ОСОБА_4 долучено до матеріалів справи та прийнято до провадження.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2017 року у складі судді Гончарука В. П. у задоволенні позову  ОСОБА_1  відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття його з реєстраційного обліку.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що саме ОСОБА_1 вчиняв активні дії, спрямовані на отримання свідоцтва про право на спадщину після померлої матері, ОСОБА_7 Суд не прийняв до уваги його твердження про те, що договір купівлі-продажу квартири від 14 жовтня 2011 року ним не підписувався.
Також суд критично поставився до наданого висновку експерта № 1572      від 18 січня 2013 року, який був виготовлений на підставі постанови про призначення експертизи від 04 грудня 2012 року за матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 12012110040000750, адже експертом були досліджені підписи та рукописні написи на бланку договору купівлі-продажу                  від 14 жовтня 2011 року, заявах поданих ОСОБА_1 нотаріусу Зіненко Н. Л., заявах поданих до КП «КМЕТІ» з приводу реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, заявах поданих до сьомої нотаріальної контори про прийняття спадщини, а також заявах про видачу свідоцтва про право на спадщину. В той же час, на всі питання щодо виконання підпису від імені ОСОБА_1 на досліджених документах експертом надана відповідь про те, що ці питання експертом не вирішувались, у зв`язку з непорівнянністю досліджуваного підпису від імені ОСОБА_1 та особистих підписів і почерку ОСОБА_1 (різний (неспідставний) склад штрихів - транскрипція), що унеможливлює провести порівняння і тільки на одне питання щодо підпису від імені ОСОБА_1 , на заяві від 02 червня 2010 року про прийняття спадщини, експертом надана категорична відповідь про виконання даного підпису не ОСОБА_1 , а іншою особою.
Суд зазначив, що позивачем не надано даних на підтвердження того, що він не звертався за видачею дубліката свідоцтва про право власності на квартиру.
Районний суд не досліджував та не оцінював обставин посвідчення та видачі доручення від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_8 та доручень в рамках передоручень ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у зв`язку з тим, що посвідчення даних доручень не стосується предмету спору та обставин, на які посилаються сторони.
Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були дотримані вимоги законодавства, волевиявлення сторін договору відповідало його умовам.
Разом з тим, суд вважав, що під час розгляду справи судом не встановлено обставин, які б підтверджували вимоги позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 щодо визнання її добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 . Проте, задоволенню підлягають вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання останнього таким, що втратив право на користування жилим приміщенням за адресою АДРЕСА_2 на підставі частини першої       статті 383 ЦК України, статей 391, 405 ЦК України, статті 150 ЖК УРСР, частини першої статті 156 ЖК УРСР.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_11  задоволено.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: Відділ громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві,Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації і реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним і витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 14 жовтня           2011 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу         Зіненко Н. Л. та зареєстрований в реєстрі за № 1227.
Витребувано квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_4 та передано власнику ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Виселено ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з квартири        АДРЕСА_1 .
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Відділ громадянства, імміграції і реєстрації фізичних осіб Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у м. Києві, Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації і реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна», про визнання добросовісним набувачем та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що доведено факт придбання   ОСОБА_4 спірної квартири за відплатним договором у особи, яка не мала права її відчужувати, одночасно з володіння законного власника ця квартира вибула не з його волі, а у зв`язку з неправомірними діями сторонніх осіб, що є підставою для витребування такого майна від добросовісного набувача в порядку, передбаченому ст. 388 ЦК України та свідчить про обґрунтованість таких позовних вимог ОСОБА_1 .
Суд апеляційної інстанції зазначив, що оскільки договір купівлі-продажу квартири від 14 жовтня 2011 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є недійсним в силу положень статей 203, 215 ЦК України та враховуючи те, що ОСОБА_1 правочин по відчуженню належної йому квартири не укладав, тому продовжує вважатися її власником.
Зазначено, що згідно із висновку криміналістичної почеркознавчої експертизи та досліджених судом копій документів встановлено, що при вчиненні договору купівлі-продажу всі рукописні тексти на документах були виконані іншою особою, а не власником майна, а особисті підписи від імені ОСОБА_1 , як продавця, за графічним виглядом та характером виконання повністю відрізняються від його дійсного особистого підпису, що виключає навіть можливість їх співставлення і порівняння. 
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, колегія суддів вважала, що вимоги у частині визнання ОСОБА_4 добросовісним набувачем задоволенню не підлягають оскільки такі ніким не оспорюється і додаткового визнання за рішенням суду не потребують.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,  ОСОБА_4 ,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року скасувати, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2017 року - залишити без змін.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки ним вчинялися активні дії, спрямовані на отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті матері та на збирання документів, необхідних для укладення договору купівлі-продажу квартири.
Звертає увагу суду на те, що судом апеляційної інстанції було застосовано норму статті 388 ЦК України та витребувано квартиру у добросовісного набувача, права на Ѕ якої ОСОБА_1 , за висновком суду апеляційної інстанції, у порядку спадкування не оформлювалися. Вважає, що висновки суду суперечать можливості застосування у такому випадку норм статті 388 ЦК України, оскільки за висновками суду ОСОБА_12 не є власником Ѕ спірної квартири, яка належала його матері.
Посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, оскільки в основу оскаржуваного рішення покладено результати проведеного криміналістичного почеркознавчого дослідження.
Додатково вказує, що суд апеляційної інстанції замінив собою експертну установу та кваліфікованих спеціалістів та зазначив, що проставлений в копії паспорту особистий підпис його власника співпадає з іншими підписами на адресованих сьомій Київській державній нотаріальній конторі документах, проте повністю відрізняється за виглядом і принципом графічного виконання від особистого підпису ОСОБА_1 , який виконано ним в оригіналі паспорту та на інших документах, які походять від нього особисто.
Зазначає, що судом першої інстанції було правильно оцінено висновок експерта № 1572 від 18 січня 2013 року.
Вважає, що судом проігноровано пояснення нотаріусів та вимоги Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, відповідно до яких нотаріусом при укладенні договору купівлі-продажу здійснюється посвідчення такого правочину та посвідчення саме підписів учасників правочину.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
 
У березні 2018 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_13 , подано до Верховного Суду заперечення на касаційну скаргу, в яких вказує, що доводи заявника є безпідставними, посилаючись на долучену до матеріалів справи копію постанови старшого слідчого СВ Дніпровського РУГУ МВС України у м. Києві Коляди І. Ю. від 30 серпня 2012 року про порушення кримінальної справи, у якій зазначено, що у період з 2010 року по 2011 рік невстановлена досудовим слідством особа, шляхом шахрайства, незаконно заволоділа квартирою АДРЕСА_1 .
Вважає, що експертним дослідженням підтверджено пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та його представника у частині того, що ОСОБА_1 14 жовтня 2011 року не був присутнім у нотаріуса           Зіненко Н. Л. під час укладення договору купівлі-продажу квартири і не підписував договору купівлі-продажу, а також власноручно не робив жодних заяв у нотаріальній конторі.
Зазначає, що особисті підписи від імені ОСОБА_1 у ксерокопії паспорту співпадають із підписами особи, яка розписувалася як продавець у договорі купівлі-продажу квартири від 14 жовтня 2011 року.
Посилається на статті 330, 388 ЦК України та просить відмовити     ОСОБА_4 у задоволенні касаційної скарги.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою судді Верховного Суду від 05 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Квартира АДРЕСА_1 належала  ОСОБА_1 та ОСОБА_7 у рівних частках на підставі свідоцтва право власності від 26 березня 1997 року № 531 серії НОМЕР_1 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 27 березня 2012 року № НОМЕР_2 .
 
02 червня 2010 року начальником Київського слідчого ізолятора УДДУ ПВП у місті Києві та Київській області Стареньким С. Є. було посвідчено довіреність з правом передоручення від імені   ОСОБА_1 на ім`я   ОСОБА_14 , якою надано право оформити спадкові права довірителя на майно, яке залишилося після смерті його матері, та право розпоряджатися (обмінювати, закладати, здавати в оренду) та продати за ціну та на умовах за розсудом повіреного належну довірителю квартиру за адресою АДРЕСА_2 . Реєстраційний номер довіреності № 15830.
 
16 червня 2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В. М., за заявкою начальника Київського слідчого ізолятора УДДУ ПВП у місті Києві та Київській області            Старенького С. Є., вказану довіреність зареєстровано в Єдиному реєстрі довіреностей.
 
23 червня 2010 року ОСОБА_14 , діючи на підставі довіреності                   від 02 червня 2010 року з правом передоручення, уповноважив ОСОБА_9 оформити спадкові права ОСОБА_1 на майно, яке залишилося після смерті його матері ОСОБА_7 Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М. та зареєстрована в реєстрі за № 115.
 
09 вересня 2010 року ОСОБА_14 , діючи на підставі довіреності                 від 02 червня 2010 року з правом передоручення, уповноважив               ОСОБА_15 оформити спадкові права ОСОБА_1 на майно, яке залишилося після смерті його матері ОСОБА_7 Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н. М. та зареєстрована в реєстрі за № 486.
 
15 серпня 2011 року Керівнику органу приватизації житла Дарницького району міста Києва від імені ОСОБА_1 було подано заяву про видачу дубліката свідоцтва про право власності на житло - квартиру за адресою АДРЕСА_2 , що належить в рівних частках ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , у зв`язку з втратою оригіналу.
 
Розпорядженням Керівника органу приватизації житла Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 05 вересня 2011 року № 75/531-Д було вирішено видати ОСОБА_1 дублікат свідоцтва про право власності на житло - квартиру за адресою АДРЕСА_2 .
21 вересня 2011 року вказаний дублікат було видано заявнику під розписку.
 
27 вересня 2011 року від імені ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації і реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» було подано заяву № 177302 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право власності. У заяві від 27 вересня 2011 року № 177302 у графі «Заявник» рукописним текстом зазначено « ОСОБА_1 » та проставлено особистий підпис.
 
27 вересня 2011 року від імені ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації і реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» було подано заяву № 177311 про надання інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно стосовно об`єкту нерухомого майна - квартири за адресою АДРЕСА_2 . У заяві від 27 вересня 2011 року           № 177311 у графі «Заявник» рукописним текстом зазначено                  « ОСОБА_1 » та проставлено особистий підпис.
03 жовтня 2011 року державним реєстратором Ошейко Л. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав власності на квартиру за адресою     АДРЕСА_2 та заведено реєстраційну справу № 34773180.
 
06 жовтня 2011 року від імені ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації і реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» було подано заяву № 183884 про проведення державної реєстрації права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину. У заяві від 06 жовтня 2011 року № 183884 в графі «Заявник» рукописним текстом зазначено « ОСОБА_1 » та проставлено особистий підпис.
 
11 жовтня 2011 року державним реєстратором Чуприна Л. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за заявою № 183884 в межах раніше заведеної реєстраційної справи № 34773180.
Спадкова справа від 03 грудня 2010 року № 465/2010 після смерті ОСОБА_7 заведена на підставі заяви від імені ОСОБА_1 , від 02 червня 2010 року, посвідченої начальником Слідчого ізолятора УДДУ ПВП в Києві та Київській області Стареньким С. С. про прийняття спадщини.
 
05 жовтня 2011 року державним нотаріусом Сьомої київської нотаріальної контори, ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 від 05 жовтня 2011 року, зареєстроване у реєстрі № 2-2096.
 
Згідно із договором купівлі-продажу від 14 жовтня 2011 року          ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 купив квартиру  АДРЕСА_1 . У вказаному договорі, що виготовлений на нотаріальному бланку із захистом, в графі «Продавець» рукописним текстом зазначено «    ОСОБА_1 » та проставлено особистий підпис.
Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав від 20 жовтня            2011 року № 31736052 право власності на квартиру  АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 .
 
У нотаріальній справі є копія паспорту серії НОМЕР_3 на ім`я продавця   ОСОБА_1 , він містить суттєві відмінності від оригіналу паспорту, яким в дійсності документується особа  ОСОБА_1 : у вказаному паспорті відсутня відмітка про використання його власником права на безоплатну приватизацію житла, відповідно до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», про сімейний стан, про видачу закордонного паспорта. Фотокартка по досягненню сорокап`ятирічного віку вклеєна на аркуші 3, а не на аркуші 5. Дата вклеювання фотокартки в оригіналі паспорту 25 березня 2009 року, в копії -24 березня 2009 року. Вказана копія ідентична копії паспорта, що міститься в матеріалах спадкової справи № 465 та реєстраційної справи № 34773180.
 
Згідно із договором купівлі-продажу від 17 листопада 2011 року ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_4 купила квартиру  АДРЕСА_1 .
Відповідно до Витягу про державну реєстрацію прав від 24 листопада        2011 року № 32182700 право власності на квартиру  АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 .
Згідно із довідки форми 3 від 29 березня 2012 року № 213 квартирі  АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .
 
Постановою старшого слідчого Слідчого відділу Дніпровського РУ ГУ МВС України у м. Києві від 20 серпня 2012 року було порушено кримінальну справу № 04-32646 за фактом незаконного заволодіння невстановленою особою шляхом шахрайства в період часу з 2010 року по 2011 рік квартирою за адресою АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_1 .
 
Згідно із висновком експерта від 18 січня 2013 року № 1572 експертного почеркознавчого дослідження, проведеного експертом Науково - дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України у м. Києві, встановлено:
 
-- рукописні записи « ОСОБА_1 » в графі «Продавець» договору купівлі-продажу квартири від 14 жовтня 2011 року на нотаріальному бланку та на папері виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою. Питання щодо належності ОСОБА_1 особистого підпису, зазначеного в графі «Продавець» договору купівлі-продажу квартири            від 14 жовтня 2011 року на нотаріальному бланку та на папері, не вирішувалося, оскільки досліджувані підписи та особисті підписи ОСОБА_1 мають непорівнювальний характер, тобто, різний (неспівставний) склад штрихів, що унеможливлює їх порівняння між собою і проведення дослідження.
-- рукописний запис « ОСОБА_1 » від імені ОСОБА_1 на заяві, адресованій приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Зіненко Н. Л., виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Питання щодо належності ОСОБА_1 особистого підпису, проставленого в заяві, адресованій приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Зіненко Н. Л., не вирішувалося, оскільки досліджувані підписи та особисті підписи ОСОБА_1 мають непорівнювальний характер, тобто різний (неспівставний) склад штрихів, що унеможливлює їх порівняння між собою і проведення дослідження.
-- рукописний запис « ОСОБА_1 » від імені ОСОБА_1 на заяві від імені ОСОБА_2 , адресованій приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Зіненко Н. Л., виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Питання щодо належності ОСОБА_1 особистого підпису, проставленого в заяві від імені ОСОБА_2 , адресованій приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Зіненко Н. Л., не вирішувалося, оскільки досліджувані підписи та особисті підписи ОСОБА_1 мають непорівнювальний характер, тобто різний (неспівставний) склад штрихів, що унеможливлює їх порівняння між собою і проведення дослідження.
-- рукописний запис « ОСОБА_1 » від імені ОСОБА_1 в графі «Заявник» на заявах № 177302, № 177311, №183884, що містяться в реєстраційній справі Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації і реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» № 34773180, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Питання щодо належності ОСОБА_1 особистого підпису, проставленого в графі «Заявник» на заявах № 177302, № 177311, №183884, що містяться в реєстраційній справі Комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації і реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» № 34773180, не вирішувалося, оскільки досліджувані підписи та особисті підписи ОСОБА_1 мають непорівнювальний характер, тобто різний (неспівставний) склад штрихів, що унеможливлює їх порівняння між собою і проведення дослідження.
-- встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Підпис» заяви від імені ОСОБА_1 від 02 червня 2010 року, щодо прийняття ним спадкового майна, що міститься в спадковій справі № 465/2010, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.
-- встановлено, що рукописний запис « ОСОБА_12 » від імені                   ОСОБА_1 в графі «Підпис» заяви від імені ОСОБА_1 від 05 жовтня 2011 року, щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, яка міститься в спадковій справі № 465/2010, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Питання щодо належності ОСОБА_1 особистого підпису, проставленого в графі «Підпис» заяви від імені ОСОБА_1 від 05 жовтня 2011 року, щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, яка міститься в спадковій справі № 465/2010, не вирішувалося, оскільки досліджувані підписи та особисті підписи ОСОБА_1 мають непорівнювальний характер, тобто різний (неспівставний) склад штрихів, що унеможливлює їх порівняння між собою і проведення дослідження.
З 2009 року по 2010 рік ОСОБА_1 за обліковими даними картотеки в Київському СІЗО не рахувався, що підтверджується листом першого заступника начальника Київського слідчого ізолятора УДПС України у м. Києві та Київській області від 06 серпня 2014 року (том 2 а. с. 207).
 
Згідно з листом в.о. першого заступника начальника Київського слідчого ізолятора УДПС України у м. Києві та Київській області від 06 серпня          2014 року у Київському слідчому ізоляторі відсутні будь-які відомості щодо реєстрації та посвідчення довіреності від імені ОСОБА_1 , оскільки останній в період з 2009 по 2010 роки, згідно наявних облікових даних картотеки, у Київському слідчому ізоляторі не утримувався.
Вказана інформація підтверджена також листом начальника Київського слідчого ізолятора УДПС України в місті Києві та Київській області                від 10 жовтня 2014 року, у якому зазначено, що Київським слідчим ізолятором довіреність від імені ОСОБА_1 не оформлювалася, у 2010 році така особа в ізоляторі не утримувалася.
 
Згідно із довідки Департаменту інформаційно-аналітичного забезпечення Міністерства внутрішніх справи України від 26 листопада 2012 року за      вих. № 451-26112-12/00200 ОСОБА_1 на території України до кримінальної відповідальності не притягувався, засудженим (за кримінальними справами) не значиться та в розшуку не перебуває.
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_4 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
 
Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
 
У частині першою статті 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Згідно зі статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
 
Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності  у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.
Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).
 
Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
 
Частиною першою статті 388 ЦК України закріплено право власника на витребування майна від добросовісного набувача у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
 
Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
 
Стаття 150 ЖК УРСР передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру користуються ним, нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Жилі будинки (квартири), що є приватній власності громадян, не можуть бути у них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком, квартирою крім випадків, встановлених законом. (стаття 155 ЖК УРСР).
 
Судом першої інстанції встановлено і підтверджується доказами у справі, що квартира   АДРЕСА_1 з 26 березня            1997 року перебувала у спільній частковій власності ОСОБА_1 та його матері, ОСОБА_7 . Після смерті останньої, її частку згідно свідоцтва про право на спадщину успадкував ОСОБА_1 
Спірна квартира вибула із власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 14 жовтня 2011 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Зіненко Н. Л. та зареєстрований в реєстрі за № 1227.
 
Відповідно до вимог статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
 
Частиною першою статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
 
За правилами статті 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
 
Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
 
Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до положень частин другої та третьої цієї статті, особа, яка вчиняє право чин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України.
 
Посилання заявника на те, що судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, оскільки взято до уваги та покладено в основу оскаржуваного рішення результати проведеного криміналістичного почеркознавчого експертного дослідження, не узгоджуються з положеннями статей 10, 11, 57, 60 ЦПК України 2004 року (у редакції, чинній на час винесення рішень) та статей 12, 13, 76, 81 ЦПК України.
 
Згідно із статтею 57 ЦПК України 2004 року (статтею 76 ЦПК України) доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
 
Відповідно до частини першої статті 64 ЦПК України 2004 року (статті 95 ЦПК України) письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.
 
Оскільки зазначена вище експертиза не була призначена судом у цій справі, а здійснювалася у кримінальному провадженні, то вказаний висновок є письмовим доказом, який має оцінюватися за правилами статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України), тобто у сукупності, взаємозв'язку та взаємозалежності.
 
Заперечуючи проти врахування висновку експерта від 18 січня 2013 року           № 1572 експертного почеркознавчого дослідження, ОСОБА_4 не клопотала про проведення експертизи у цій справі та не подала інших доказів на спростування вказаного доказу, тому відсутні підстави не враховувати цей письмовий доказ.
 
Оскільки наявні в матеріалах справи та досліджені судом докази в сукупності свідчать про те, що як при оформленні необхідних для укладення договору купівлі-продажу від 14 жовтня 2011 року документів, так і при укладенні самого договору як власник відчужуваного майна діяв не ОСОБА_1 , а інша невідома особа, а також враховуючи, що безпосереднє підписання договору позивачем не здійснювалося, на користь чого свідчить висновок експерта про виконання наявних на договорі рукописних текстів від імені продавця не ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку, що Апеляційним судом м. Києва надано правильну оцінку поданим сторонами поясненням та документам. Відтак, заявником не спростовано факту, що спірний договір купівлі-продажу було укладено іншою особою, а не ОСОБА_1 . 
Отже, договір купівлі-продажу квартири від 14 жовтня 2011 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є недійсним на підставі положень статей 203, 215 ЦК України.
 
Разом з тим, твердження заявника про необґрунтованість висновків суду апеляційної інстанції щодо неприйняття ОСОБА_1 спадщини після смерті своєї матері є безпідставним, оскільки згідно із частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Тому, оспорюваним договором порушено його право, що підлягає захисту.
 
Згідно з положеннями частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновку суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду м. Києва від 23 листопада 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                                               І. А. Воробйова

                                                                                                    Г. В. Кривцова

                                                                                                    Р. А. Лідовець

                                                                                                     Ю. В. Черняк