Постанова                   
Іменем України
 
26 червня 2019 року
м. Київ
 
справа № 641/5330/16-ц
провадження № 61-19724св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державне підприємство «Завод «Радіореле»,
третя особа - директор Державного підприємства «Завод «Радіореле» ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2016 року в складі колегії суддів: Шевченко Н. Ф., Кокоші В. В., Черкасова В. В,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У  червні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який було уточнено, до Державного підприємства «Завод «Радіореле» (далі - ДП «Завод «Радіореле») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Позовна заява мотивована тим, що з вересня 1973 року перебуває в трудових відносинах з відповідачем. З 2003 року працювала майстром складального цеху.
 
У травні 2016 року її було звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). 
 
Своє звільнення вважає незаконним, оскільки вона мала переважне право на залишення на роботі, як працівник з тривалим безперервним стажем на підприємстві, більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Крім того, вона є особою з інвалідністю 3 групи.
 
З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила суд поновити її на роботі на посаді майстра СЦ-1 ДП «Завод «Радіореле» та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 травня 2016 року по 31 жовтня 2016 року в сумі 12994,44 грн. 
 
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2016 року у складі судді Чайка І. В. позов задоволено.
 
Скасовано наказ ДП «Завод «Радіореле» №21 від 16 травня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 статті 40 КЗпП України та поновлено її на посаді майстра СЦ-1 ДП «Завод «Радіореле» з 16 травня 2016 року.
 
Стягнуто з ДП «Завод «Радіореле» на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу з 16 травня 2016 року по 31 жовтня 2016 року в сумі 12994,44 грн, та судовий збір на користь держави в сумі 1102,40 грн.
 
Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати в межах одного місяця в розмірі 2888,32 грн допущено до негайного виконання.
 
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив із того, що при звільненні ОСОБА_1 відповідачем були порушені норми трудового законодавства, оскільки не враховано, що вона має найбільший тривалий безперервний стаж роботи на підприємстві та вищу спеціальну освіту. Крім того, не доведений факт невідповідної кваліфікації чи нижчого ніж у інших працівників продуктивності праці позивача.
 
Рішення апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2016 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 08 листопада 2016 року скасовано, ухвалено у справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. 
 
Ухвалюючи рішення у справі, суд апеляційної інстанції виходив із того, що при звільненні ОСОБА_1 були відсутні порушення трудового законодавства 
з боку відповідача.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги, узагальнення її доводів та викладу позиції інших учасників справи
 
У грудні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач при розірванні трудового договору з позивачем не застосував норми матеріального права, які  підлягали застосуванню, а саме статті 42 КЗпП України. Звільнення є незаконне, оскільки вона мала переважне право на залишення на роботі, як працівник з тривалим безперервним стажем на підприємстві, більш високою кваліфікацією 
і продуктивністю праці, вона є особою з інвалідністю 3 групи, що надає їй перевагу на залишення на роботі.
 
УхвалоюВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних 
і кримінальних справ від 17 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в цій справі.
 
У лютому 2017 року ДП «Завод «Радіореле» подав до суду заперечення на касаційну скаргу вказуючи на те, що оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції є законними і обґрунтованими, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для його скасування немає.
 
Рух справи
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних 
і кримінальних справ від 05 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Судами встановлено,  ОСОБА_1 з 03 вересня 1973 року по 01 серпня
2003 року працювала на виробничому об`єднанні «Радіореле».
 
09 червня 2003 року було створене ДП «Завод «Радіореле».
 
01 серпня 2003 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу до ДП «Завод «Радіореле» по переводу з ДП ХРЗ «Радіореле» на посаду майстра.
 
24 лютого 2016 року директором ДП «Завод «Радіореле» видано наказ № 16 про впорядкування чисельності працівників, відповідно до якого наказанопровести скорочення чисельності і штату працівників.
 
Наказом від 04 березня 2016 року № 26 виключена із штатного розпису підприємства, зокрема, посада майстра складального цеху (СЦ-1) та запропоновано звільнити працівника, що займає вказану посаду відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України з урахуванням вимог статей 42, 184, 186-1 КЗпП України. Зобов`язано керівників структурних підрозділів подати до відділу кадрів погоджені із вищестоящими керівниками служб доповідні записки щодо персонального списку працівників, яких планується звільнити за п.1 ст.40 КЗпП України
 
З доповідної записки начальника СЦ-1 від 14 березня 2016 року ОСОБА_4 вбачається, що ним запропоновано покласти керівництво об`єднаними дільницями малих серій на начальника дільниці ОСОБА_5 та розглянути питання про скорочення посади майстра дільниці малих серій, яку займає ОСОБА_1 . При оцінці професійних якостей ОСОБА_1 прийнято до уваги, що на її дільниці мало місце допущення браку в березні та жовтні 2015 року. Крім того на ОСОБА_1 надходили неодноразові усні та письмові скарги робітників дільниці.
 
16 березня 2016 року ОСОБА_1 було повідомлено про її наступне звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України та ознайомлено з наявними на підприємстві вакантними посадами та професіями. Від підпису в ознайомленні позивач відмовилася, про що було складено відповідний акт.
 
Відповідно до протоколу профспілкової організації ДП «Завод «Радіореле» від 
16 травня 2016 року № 81 профспілкова організація підприємства надала адміністрації згоду на розірвання трудового договору з ОСОБА_1 на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.
 
Наказом ДП «Завод «Радіореле» від 16 травня 2016 року № 21к ОСОБА_1 була звільнена з посади майстра цеху (СЦ-1) відповідно до пункту 1 статті 
40 КЗпП України.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва 
і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
 
Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).
 
У частині першій статті 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва 
і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам із більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
 
При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам 
з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації.
 
У відповідності до положень статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
 
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
 
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
 
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно 
у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, 
в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.
 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від
27 березня 2019 року № 61-9655св18.
 
Встановивши, що у відповідача дійсно мало місце скорочення чисельності та штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, позивача було належним чином попереджено про наступне звільнення, запропоновано позивачу всі вакантні посади на момент звільнення, від яких вона відмовилася, підприємством проведено порівняльну характеристику кваліфікації і продуктивності праці щодо переважного права майстрів виробничих дільниць цеху СЦ-1 на залишення на роботі, наказ про звільнення виданий повноважною особою, в межах своєї компетенції, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що за наявності згоди профспілкової організації звільнення позивача з роботи на підставі пункту 
1 статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства та без порушень прав ОСОБА_1 
 
Вимоги позивача про стягнення на її користь середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, а тому 
у задоволенні цих вимог суд апеляційної інстанції також правомірно відмовив.
 
Посилання у касаційній скарзі на те що суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що позивач має переважне право залишення на роботі у разі скорочення чисельності чи штату працівників відповідно до статті 42 КЗпП України, оскільки має тривалий безперервний стаж на цьому підприємстві, більш високу кваліфікацією і продуктивність праці та є особою з інвалідністю 3 групи, 
є необґрунтованими, оскільки судами встановлено, що відповідні питання вирішувались відповідачем відповідно до вимог частини першої статті 42 КЗпП України.
 
Зокрема, при оцінці професійних якостей ОСОБА_1 прийнято до уваги, що на її дільниці мало місце допущення браку в березні та жовтні 2015 року. На ОСОБА_1 надходили неодноразові усні та письмові скарги робітників дільниці. До ОСОБА_1 застосовувались заходи впливу в межах повноважень начальника цеху СЦ-1. У виробничих дільницях цеху СЦ-1 станом на 01 березня 2016 року працювало шість майстрів з вищою або середню спеціальною освітою, що відповідає посадовій Інструкції майстра виробничої дільниці. Стаж роботи на підприємстві з серпня 2003 року (з моменту створення ДП «Завод «Радіореле») крім ОСОБА_1 мали майстри ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а майстри ОСОБА_9 та ОСОБА_10 були особами на утриманні яких перебували батьки та неповнолітня дитина. 
 
Крім того, питання порушення відповідачем вимог частини першої статті 42 КЗпП України при звільненні ОСОБА_1 за її зверненням на Урядову лінію від 19 травня 2016 року було предметом перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю згідно акту № 20-01-4306/0819 від 
07 червня 2016 року Головного управління Держпраці у Харківській області, за результатами якої порушень не встановлено.
 
Доводи касаційної скарги про те, що вона неодноразово заохочувалася підприємством апеляційним судом обґрунтовано не прийнято до уваги, оскільки почесною грамотою від 12 січня 2007 року ОСОБА_1 була нагороджена за показники в роботі за 2006 рік, тобто 10 років назад, а наказ від 16 червня 
2011 року № 68к про заохочення був виданий у зв`язку із її 55-річчям.
 
Верховний Суд перевірив доводи касаційної скарги щодо законності та обґрунтованості судового рішення в межах заявлених в суді першої інстанції вимог, які стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і додержання норм процесуального права. Інші доводи касаційної скарги за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального 
і процесуального права.
 
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанцій, зводяться до незгоди скаржника з його висновками.
 
Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення апеляційного суду Харківської області від 13 грудня 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                    В. І. Крат 

Судді:                                                                              І. О. Дундар

                                                                                       В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук