Постанова
Іменем  України
 
12 червня 2019 року
м. Київ
 
справа № 447/604/13-ц
 
провадження № 61-4940 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Кривцової Г. В.,                Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Пісочнянська сільська рада Миколаївського району Львівської області, приватна агрофірма «Світанок», 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 грудня 2015 року        у складі судді Березюка Г. М. та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 22 березня 2016 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В.,          Павлишина О. Ф., Тропак О. В., 
ВСТАНОВИВ:
1.                 Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2003 року     ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                    ОСОБА_2 , Пісочнянської сільської ради Миколаївського району Львівської області, приватної агрофірми «Світанок» (далі - ПА «Світанок») про визнання незаконними: рішення сільської ради, свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок та запису про реєстрацію права власності, державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, подані списки сільською радою на право отримання сертифікатів на земельний пай, сертифікати на земельний пай та записи про їх реєстрацію, визначення додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини. 
Позовна заява мотивована тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його баба - ОСОБА_3 , яка 31 січня 1995 року склала заповіт, відповідно до якого все своє майно заповіла у рівних частках онукам: йому та  ОСОБА_4 . Про вищевказаний заповіт він дізнався лише у квітні 2003 року під час конфлікту з ОСОБА_5 , після чого звернувся до Пісочнянської сільської ради Миколаївського району Львівської області, де отримав копію заповіту. Після смерті  ОСОБА_3 відкрилась спадщина на: будинок  АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,232 га у с. Черниця Миколаївського району Львівської області, земельний пай площею 2,07 га, майновий пай у розмірі 1 735 грн, як члена ПА « Світанок ». 
ОСОБА_7 у порушення закону та його спадкових прав після смерті баби оформила на себе право власності на все належне               спадкодавцю - ОСОБА_3 - майно.
З урахуванням викладеного та заяви про уточнення позовних вимог                    від 06 травня 2015 року   ОСОБА_1 просив суд визнати незаконними: рішення Пісочнянської сільської ради Миколаївського району Львівської області                від 20 вересня 1996 року № 30 «Про оформлення права власності на житлові будинки», у частині оформлення на  ОСОБА_8 права власності на спірний будинок; свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок від 19 квітня 1997 року, видане  ОСОБА_9 та запис у реєстровій книзі про реєстрацію спірного житлового будинку; державний акт на право приватної власності на землю площею 0,232 га                     у с . Черниця Миколаївського району Львівської області, виданий                                11 листопада 2002 року на ім`я  ОСОБА_10 ; списки, надані Пісочнянською сільською радою у відділ земельних ресурсів Миколаївської районної державної адміністрації на право отримання  ОСОБА_5 сертифікатів на земельний пай розміром 2,07 га; сертифікат від 25 червня 2002 року на земельний пай розміром 2,07 га виданий останній та записи (реєстрації) у книзі реєстрації сільської ради сертифікатів на земельний пай.
Також позивач, просив визнати поважною причину пропуску ним строку для прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 та визначити йому додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини. Крім того, просив поновити строк позовної давності, так як він не знав про існування спірного заповіту та про оформлення права власності на все спадкове майно за    ОСОБА_2 про заповіт він дізнався у квітні           2003 року, коли відповідачка почала перешкоджати його у користуванні спірним будинком.
У червні 2003 року  ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до   ОСОБА_1 , в якому з урахуванням уточнень просила визнати недійсним і скасувати заповіт від 31 січня 1995 року, складений ОСОБА_3 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що вона наприкінці 2003 року вперше ознайомилась з заповітом, складеним 31 січня 1995 року      ОСОБА_3 на її користь та   ОСОБА_1 , яким спадкодавець заповіла їм усе своє майно. Вважала вищевказаний заповіт недійсним, оскільки спадкодавцем складено його з порушенням вимог щодо форми, а саме не зазначено місце і час написання заповіту та посвідчено не уповноваженою особою. 
Протокольною ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області  від 02 червня 2003 року об`єднано зустрічний позов ОСОБА_2 до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 .
У червні 2003 року ОСОБА_12 , третя особа з самостійними вимогами, звернулась до суду з позовом до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила визнати заповіт            ОСОБА_3 від 31 січня 1995 року недійсним, поділити спадкове майно після смерті останньої, визнати за нею право власності на 1/3 частку спадкового майна, визнати недійсними держаний акт про право приватної власності на землю від 11 листопада 2002 року та сертифікат про право на земельний пай від 25 червня 2002 року видані  ОСОБА_2 , визнати за нею право власності на 2/3 частки, а за  ОСОБА_2 на 1/3 частки земельної ділянки площею 0,68 га, земельної ділянки площею 0,232 га                        у с Черниця Миколаївського району Львівської області, земельного паю розміром 2,07 га, як члена ПА « Світанок ».
Позовна заява мотивована тим, що  ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її матір`ю, а  ОСОБА_2 - дочкою.    ОСОБА_1 у встановленому законом порядку спадщину після смерті баби -                    ОСОБА_3 - не прийняв, унаслідок чого він право на спадкування не набув, а вона фактично вступила у володіння і користування спірним спадковим майном. Крім того, у неї наявне право на обов`язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту, так як на час смерті матері - ОСОБА_3 - їй виповнилось 56 років, тобто вона була непрацездатною особою. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_12 , третя особа з самостійними вимогами, померла.
Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 01 березня 2010 року без виділення позовних вимог третьої особи,  ОСОБА_12 ,                в окреме провадження, зупинено провадження у справі у частині позову  ОСОБА_12 до встановлення правонаступника. 
Протокольною ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області   від 27 лютого 2015 року ОСОБА_2 залучена до участі у справі як правонаступник  ОСОБА_12 , третьої особи з самостійними вимогами, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
05 травня 2015 року  ОСОБА_2 уточнила позовні вимоги за зустрічним позовом та позовом  ОСОБА_12 , третьої особи з самостійними вимогами, об`єднала такі вимоги в одній зустрічній позовній заяві та просила визнати заповіт  ОСОБА_3  від 31 січня 1995 року, складений на її користь та   ОСОБА_1 щодо спадкування усього майна спадкодавця, незаконним і скасувати його. Також просила провести поділ спадкового майна та визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на усе нерухоме майно, яке належало спадкодавцю - ОСОБА_3 , у тому числі право власності на обов`язкову частку спадкового майна                                   у розмірі 2/3 ідеальної частки, на яке за життя мала право  ОСОБА_12 , визнати за нею право власності на земельну ділянку, на якій розташовано спірний будинок по   АДРЕСА_1 . Просила поновити строк позовної давності, оскільки про порушення, які були допущені при посвідченні спірного заповіту, їй стало відомо восени 2013 року.
Короткий зміст судових рішень 
Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 27 грудня 2010 року у задоволенні позову   ОСОБА_1 відмовлено за безпідставністю. 
Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 16 лютого 2012 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 відхилено, рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 27 грудня 2010 року залишено без змін. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 листопада 2012 року касаційну скаргу   ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 27 грудня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 16 лютого 2012 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 21 жовтня 2013 року позов  ОСОБА_1 задоволено частково. Поновлено   ОСОБА_1 строк позовної давності для звернення до суду. Визнано незаконним рішення Пісочнянської сільської ради Миколаївського району Львівської області                від 20 вересня 1996 року № 30 «Про оформлення права власності на житловий будинок       АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 », визнано недійсним запис у Стрийському міському бюро технічної інвентаризації за № 21 про реєстрацію спірного будинку за  ОСОБА_5 Визнано незаконним свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок     АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_9 Визнано незаконним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,232 га у с. Черниця Миколаївського району Львівської області від 11 листопада 2002 року, виданий ОСОБА_9 Визнано незаконним сертифікат на земельний пай розміром 2,07 га, у тому числі сертифікат від 25 червня         2002 року, видані ОСОБА_9 Визнано поважною причину пропуску  ОСОБА_1 строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , у тому числі на: 1/2 частки будинку АДРЕСА_1 , 1/2 частки земельної ділянки площею 0,232 га у с Черниця Миколаївського району Львівської області, 1/ 2 частки земельного паю у ПА «Світанок», що зареєстрована у с Пісочна Миколаївського району Львівської області,            площею 2,07 га, 1/2 частки майнового паю ціною 1735 грн, який належав спадкодавцю відповідно до свідоцтва від 01 жовтня 2003 року. Визначено   ОСОБА_1 додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті  ОСОБА_3 строком на три місяці.
Рішенням апеляційного суду Львівської області від 04 серпня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 21 жовтня 2013 року скасовано. У задоволенні позову   ОСОБА_1 відмовлено. 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 жовтня 2014 року касаційну скаргу   ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 21 жовтня 2013 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 04 серпня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Останнім рішенням Миколаївського районного суду Львівської області                від 03 грудня 2015 року позов   ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним рішення Пісочнянської сільської ради Миколаївського району Львівської області від 20 вересня 1996 року № 30 «Про оформлення права власності на житлові будинки» про оформлення за  ОСОБА_2 права власності на будинок       АДРЕСА_1 . Визнано незаконним свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок від 19 квітня 1997 року на ім`я ОСОБА_10 та запис у реєстровій книзі. Визнано незаконним державний акт на право приватної власності на земельну ділянку                  площею 0,232 га у с. Черниця Миколаївського району Львівської області                     від 11 листопада 2002 року, виданий ОСОБА_4 . Визнано поважною причину пропуску  ОСОБА_1 строку для прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 та визначено    ОСОБА_1 додатковий строк для прийняття спадщини. У решті позову   ОСОБА_1 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_2 відмовлено. 
Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 грудня          2015 року мотивовано тим, щоОСОБА_7 станом на 15 квітня 1991 року у спірному житловому будинку не проживала, тобто не була членом колгоспного двору по     АДРЕСА_1 , унаслідок чого прав на майно у колгоспному дворі у неї не виникло. 
Рішенням Пісочнянської сільської ради Миколаївського району Львівської області від 30 грудня 1994 року № 11 «Про передачу земельних ділянок у приватну власність» передано у власність громадян 37 ділянок у с Черниця Миколаївського району Львівської області, проте ОСОБА_9 ділянка не передавалась, а цим рішенням передано у приватну власність спадкодавцю - ОСОБА_13 - земельну ділянку площею 0,136 га. Згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 11 листопада 2002 року, виданого на підставі рішення Пісочнянської сільської ради Миколаївського району Львівської області від 30 грудня 1994 року № 11,  ОСОБА_9 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,232 га по     АДРЕСА_1 . Таким чином, оскільки вказаним рішенням сільської ради земельна ділянка була передана  ОСОБА_13 , за життя остання не отримала державного акту, яким би посвідчувалося її право власності на цю ділянку, а тому право на отримання державного акту перейшло до її спадкоємців, унаслідок чого державний акт на право приватної власності          на землю від 11 листопада 2002 року, виданий на ім`я ОСОБА_10 , підлягає визнанню недійсним. 
Земельний пай площею 2,07 га у ПА «Світанок» закріплено за  ОСОБА_5 фактично після смерті ОСОБА_13 , докази належності вказаного земельного паю останній, як спадкодавцю, не надано. 
Спірний заповіт вчинено ОСОБА_3 у письмовій формі із зазначенням місця його складання - с. Пісочна Миколаївського району Львівської області та часу укладення - 31 січня 1995 року, підписано спадкодавцем. Вказаний заповіт посвідчено секретарем виконавчого комітету Пісочнянської сільської ради Миколаївського району Львівської області Косом А. І., який згідно з рішенням виконавчого комітету сільської ради від 14 вересня 1994 року № 30 «Про розподіл обов`язків між працівниками апарату сільської ради народних депутатів» мав повноваження вчиняти нотаріальні дії. 
Вимоги ОСОБА_10 , як правонаступника ОСОБА_12 , задоволенню не підлягають, оскільки про існування спірного заповіту ОСОБА_12 , яка мала право на обов`язкову частку у спадщини після смерті матері, було відомо, проте до суду вона звернулась лише у 2003 році, тобто з пропуском строку для прийняття спадщини. 
ОСОБА_1 не є спадкоємцем першої черги після смерті баби -             ОСОБА_3 , про спірний заповіт він дізнався лише у 2003 році, після чого звернувся до суду з відповідним позовом, а, отже, причини пропуску строку для прийняття спадщини є поважними. Таким чином,   ОСОБА_1 слід визначити додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 22 березня 2016 року апеляційна скарга  ОСОБА_10 відхилена, рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 грудня 2015 року залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки  ОСОБА_7 у спірному будинку не проживала станом на 15 квітня             1991 року, що підтверджується матеріалами справи, а була зареєстрована у ньому лише з 28 жовтня 1994 року, то остання не була членом колгоспного двору по     АДРЕСА_1 , унаслідок чого у неї відсутні права на майно вказаного колгоспного двору. 
Рішенням Пісочнянської сільської ради Миколаївського району Львівської області від 30 грудня 1994 року № 11 земельна ділянка передана            ОСОБА_3 . Однак, зважаючи на те, що за життя остання не отримала державного акту на право приватної власності на землю, право на його отримання перейшло до її спадкоємців, при цьому, державний акт на право приватної власності на землю від 11 листопада 2002 року видано одноособово ОСОБА_9 , що свідчить про його незаконність. 
Відсутні відповідні докази належності ОСОБА_3 земельного паю у розмірі 2,07 га, яким згідно з довідкою ПА «Світанок» від 20 серпня 2004 року користується ОСОБА_2 , при цьому на ім`я ОСОБА_10 видано сертифікат на право на середню земельну частку (пай) площею 2,07 га.
Посилання  ОСОБА_10 на те, що під час посвідчення спірного заповіту було порушено таємницю нотаріальної дії, а також про відсутність вільного волевиявлення спадкодавця при укладенні заповіту безпідставні, так як остання не подала належні та допустимі докази, які б підтверджували вказані обставини. 
ОСОБА_12 , правонаступником якої є ОСОБА_7 , була дочкою спадкодавця - ОСОБА_3 , при цьому на день смерті матері ОСОБА_12 була непрацездатною особою, а тому мала право на обов`язкову частку у спадщині. Разом з тим, 12 грудня 1974 року             ОСОБА_12 вибула з с. Черниця Миколаївського району Львівської області в м. Новий Розділ Львівської області, на день смерті спадкодавця з нею не проживала, про спірний заповіт їй було відомо, проте з заявою про прийняття спадщини не зверталась, а лише у 2003 році після звернення до суду  ОСОБА_1 пред`явила вимогу щодо обов`язкової частки у спадщині. Тобто ОСОБА_12 звернулась до суду з пропуском встановленого законом строку для прийняття спадщини після смерті матері. Крім того, згідно зі статтею 1276 ЦК України до ОСОБА_10 не перейшло право на прийняття належної її матері - ОСОБА_12 - частки у спадщині після смерті ОСОБА_3 , оскільки у цьому випадку мало місце право на прийняття обов`язкової частки у спадщині у зв`язку із наявним заповітом              від 31 січня 1995 року. 
ОСОБА_1 знав про смерть ОСОБА_3 , проте з завою про прийняття спадщини за законом не звертався, оскільки про існування заповіту                від 31 січня 1995 року не знав, а дізнався про нього лише у 2003 році, що ОСОБА_5 належними та допустимими доказами не спростовано. ОСОБА_1 не належав до спадкоємців першої черги                     (стаття 529 ЦК УРСР), а за наявності таких спадкоємців у ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, право на спадкування у спадкоємців другої черги, до якої належить і позивач, виникло не відразу, за умови, що останній не знав про наявність заповіту. Таким чином, причини пропуску строку ОСОБА_1 на подачу заяви про прийняття спадщини є поважними та йому слід визначити додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,  ОСОБА_2  просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовити, а її зустрічний позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 повинен був дізнатися про спірний заповіт, оскільки його батьки відвозили спадкодавця до сільської ради для складання та посвідчення цього заповіту, унаслідок чого висновки судів про визначення ОСОБА_1 додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини є безпідставними. Останній не вступив фактично в управління чи володіння спадковим майном і не звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, тому у нього відсутнє право на отримання спадщини за заповітом. Безпідставним є висновки судів про те, що вона не була членом колгоспного двору, оскільки станом на квітень 1991 року, розпад колгоспних дворів,  ОСОБА_2  навчалась у Кримському медичному інституті, тому на період навчання за нею зберігався статус члена колгоспного двору. Спірний заповіт складено з порушенням його форми та нотаріального посвідчення, оскільки порушено таємницю нотаріальної дії, що свідчить про відсутність у спадкодавця волевиявлення на складення заповіту.    
Доводи особи, яка подала заперечення 
У вересні 2016 року ОСОБА_1 подав заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на їх законність не впливають. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 447/604/13-ц з Миколаївського районного суду Львівської області. 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У січні 2018 року справа передана до Верховного Суду.
У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві. 
2.                 Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
У підпункті «а» пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України                      від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.
Суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданими сторонами, дійшли правильного висновку про те, що  ОСОБА_7 у спірному будинку, який входить до спадкового майна, станом на 15 квітень 1991 року не проживала, що підтверджується матеріалами справи, а була зареєстрована у ньому лише з 28 жовтня 1994 року, тому остання не була членом колгоспного двору по    АДРЕСА_1 , унаслідок чого права на майно вказаного колгоспного двору у неї не виникло. 
Відповідно до частини першої статті 116 ЦК України, тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. 
Згідно з частиною першою статті 126 ЦК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. 
Колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що рішенням Пісочнянської сільської ради Миколаївського району Львівської області                від 30 грудня 1994 року № 11 спірна земельна ділянка передана             спадкодавцю - ОСОБА_3 , проте остання за життя не отримала державного акту на право приватної власності на землю. Таким чином право на його отримання перейшло до її спадкоємців. При цьому, державний акт на право приватної власності на землю від 11 листопада 2002 року видано одноособово ОСОБА_9 , що свідчить про його незаконність. 
Відповідно до частин першої та другої статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.
У частині першій статті 534 ЦК УРСР передбачено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.
Згідно зі статтею 541 ЦК УРСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. 
Таким чином, суди дійшли вірного висновку про те, що посилання  ОСОБА_10 на те, що під час посвідчення спірного заповіту було порушено таємницю нотаріальної дії, а також про відсутність вільного волевиявлення спадкодавця при укладенні заповіту безпідставні, оскільки належними і допустимими доказами не підтверджені. Вказаний заповіт вчинено ОСОБА_3 у письмовій формі із зазначенням місця його складання - с. Пісочна Миколаївського району Львівської області та часу укладення -               31 січня 1995 року, підписано спадкодавцем. Зазначений заповіт посвідчено секретарем виконавчого комітету Пісочнянської сільської ради Миколаївського району Львівської області Косом А. І., який згідно з рішенням виконавчого комітету сільської ради від 14 вересня 1994 року № 30 «Про розподіл обов`язків між працівниками апарату сільської ради народних депутатів» мав повноваження вчиняти нотаріальні дії.
Відповідно до частин першої та другої статті 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями.
Частиною першою статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
Неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку (стаття 535 ЦК УРСР). 
Судами установлено, що ОСОБА_12 , правонаступником якої є ОСОБА_7 , була дочкою спадкодавця - ОСОБА_3 , при цьому на день смерті матері ОСОБА_12 була непрацездатною особою, а тому мала право на обов`язкову частку у спадщині. Разом з тим, 12 грудня 1974 року ОСОБА_12 вибула з с. Черниця Миколаївського району Львівської області в м. Новий Розділ Львівської області, на день смерті спадкодавця з нею не проживала, про спірний заповіт їй було відомо, проте з заявою про оформлення спадщини не зверталась, а лише у 2003 році після звернення до суду  ОСОБА_1 пред`явила вимогу щодо обов`язкової частки у спадщині. 
Таким чином, суди на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_12 звернулась до суду з пропуском встановленого законом строку для прийняття спадщини після смерті матері. Крім того, згідно зі статтею 1276 ЦК України до ОСОБА_10 не перейшло право на прийняття належної її матері - ОСОБА_12 - частки у спадщині після смерті ОСОБА_3 , оскільки у мало місце право на прийняття обов`язкової частки ОСОБА_12 у спадщині у зв`язку із наявним заповітом від 31 січня 1995 року. 
У частині першій статті 550 ЦК УРСР передбачено, що строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.
Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що  ОСОБА_1 знав про смерть ОСОБА_3 , проте з завою про прийняття спадщини не звертався, оскільки про існування заповіту від 31 січня 1995 року йому відомо не було й не могло бути відомо, а дізнався він про нього лише у 2003 році, що ОСОБА_5 відповідними доказами не спростовано. 
Суди дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_1 не належав до спадкоємців першої черги (стаття 529 ЦК УРСР), а за наявності таких спадкоємців у ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, право на спадкування у нього, як у спадкоємця другої черги, виникло не відразу, за умови, що останній не знав про наявність спірного заповіту. Отже, причини пропуску строку ОСОБА_1 на подачу заяви про прийняття спадщини є поважними, а тому наявні підстави для визначення йому додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 
Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 повинен був дізнатися про спірний заповіт, оскільки його батьки відвозили спадкодавця до сільської ради для складання та посвідчення цього заповіту безпідставні, оскільки належними та допустимими доказами не підтверджені, що є процесуальним обов`язком  ОСОБА_2 (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року),                              є припущенням. 
Посилання касаційної скарги на те, що ОСОБА_1 не вступив фактично в управління чи володіння спадковим майном і не звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, тому у нього відсутнє право на отримання спадщини за заповітом безпідставні, так як спростовані вищевказаними встановленими судами обставинами. ОСОБА_1 не звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті баби, оскільки він не знав про існування спірного заповіту. 
Таким чином, суди ухвалили рішення вірно відповідно до закону, при цьому виконали вимоги частини четвертої статті 338 ЦПК України, згідно з якою висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 грудня         2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 22 березня              2016 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Б. І. Гулько
 
                                                                                                                        Г. В. Кривцова 
 
Д. Д. Луспеник