Постанова
Іменем України 
              
08 серпня 2019 року
м. Київ
 
справа № 638/13237/15-ц
провадження № 61-28908св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Сердюка В. В., Грушицького А. І., Фаловської І. М.,
 
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Черкашина Ганна Володимирівна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 на рішення та ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від           13 березня 2017 року в складі судді Аркатової К. В. та ухвали Апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2017 року в складі колегії суддів:                 Овсяннікової А. І., Коваленко І. П., Сащенко І. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа -приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Черкашина Г. В., про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачка зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка ОСОБА_4 , після смерті якої вона, як спадкоємець третьої черги, прийняла спадщину, звернувшись з відповідною заявою до нотаріальної контори.
ОСОБА_4 є її родичкою, оскільки була дружиною її дядька - ОСОБА_5 , який  за материнською лінією є рідним братом її матері ОСОБА_6 .
Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина. Квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 .  Після смерті ОСОБА_5               1/3 частини квартири перейшла до дочки спадкодавця - ОСОБА_7 , решта 1/3 частина цієї квартири залишена на праві спільної сумісної власності за ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 14 березня 2015 року у приватного нотаріуса оформлено заяву про прийняття спадщини від імені ОСОБА_4 після смерті її дочки ОСОБА_7 
Вважала, що ОСОБА_2 , маючи корисні наміри, розуміючи безпорадній стан ОСОБА_4 , виявила бажання всупереч волевиявлення спадкодавця набути право власності на спадкове майно, скористалась відсутністю її в Україні та 12 березня 2015 року від імені ОСОБА_4 було складено заповіт на ім`я ОСОБА_2 .
Після поховань тітки вона сподівалась на домовленість з відповідачкою  щодо звернення ОСОБА_2 до нотаріуса із заявою про відмову від прийняття спадщини, але остання в категоричній формі відмовилась від обіцянок, змінила замки, де мешкала ОСОБА_4 , завезла  особисті речі до спірної квартири та почала ігнорувати будь-які дії, спрямовані на зустрічі або спілкування з нею.
Вважає, що заповіт на ім`я ОСОБА_2 є недійсним, оскільки в порушення вимог статті 1255 ЦК України факт складання заповіту розголошений до смерті ОСОБА_4 . На час складання заповіту ОСОБА_4 була не зрячою, самостійно не могла прочитати текст заповіту, не пересувалась за станом здоров`я та похилим віком, у зв`язку з чим не розуміла своїх дій, тобто не мала цивільної дієздатності.
Таким чином, відповідно до статей 203, 1257 ЦК України існують всі підстави щодо визнання заповіту, датованого від 12 березня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Черкашиною Г. В. - недійсним, оскільки заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, за відсутності волевиявлення заповідача, бо воно не було вільним та за відсутності цивільної дієздатності та правоздатності ОСОБА_4 станом на день посвідчення заповіту.
Враховуючи наведене, позивач просила визнати недійсним заповіт, вчинений                12 березні 2015 року від імені ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Черкашиною Г. В.
У березні 2017 року ОСОБА_1 подано уточнену заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання заяви про прийняття спадщини і заповіту недійсним, скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та надання додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини.
Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 13 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надала доказів щодо наявності родинних відносин з ОСОБА_4 .
Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 13 березня 2017 року уточнену позовну заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання заяви про прийняття спадщини і заповіту недійсним, скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та надання додаткового строку для подачі заяви про прийняття спадщини, повернуто ОСОБА_1 та роз`яснено право на звернення з відповідною заявою в порядку статті 256 ЦПК України, у редакції, чинній на момент постановлення ухвали.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що зі змісту уточненої позовної заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в цьому провадженні, а позивач має право звернутися з відповідною заявою в порядку статті 256                        ЦПК України.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2017 року рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 13 березня 2017 року залишено без змін.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2017 року ухвалу Дзержинського районного суду міста Харкова від 13 березня 2017 року, якою  повернуто ОСОБА_1 подану нею уточнену позовну заяву, залишено без змін.
Залишаючи без змін рішення та ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що оскаржувані рішення постановлені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційних скарг правильність висновків не спростовують.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників
У вересні 2017 року ОСОБА_3 , діючи в інтересах ОСОБА_1 подав до  Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення та ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від                      13 березня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. 
 
У касаційних скаргах заявник вказує на те, що волевиявлення ОСОБА_4 на вчинення заповіту відсутнє, свідки, які були залучені до посвідчення заповіту, є близькими подругами ОСОБА_2 , заповіту не читали, свої паспортні дані передавали нотаріусу через чоловіка відповідачки ОСОБА_8 та діяли станом на момент посвідчення заповіту лише в інтересах ОСОБА_2 .  
 
Також порушено таємницю заповіту, оскільки правочин вчинено за допомогою ОСОБА_8 , який є членом сім`ї ОСОБА_2 , що є істотним порушенням закону. Крім того, до нотаріуса у порушення вимог закону звернувся                         ОСОБА_8 , а не заповідач ОСОБА_4 . 
 
За поданим уточненим позовом не було змінено предмет первісного позову, а лише були збільшені вимоги відповідно до законодавства. Установлення факту, що має юридичне значення, взаємопов`язане з  розглядом справи про право, тобто спору щодо її права спадкування на частку майна.
 
У грудні 2017 року ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_2 надав заперечення на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу відхилити, ухвалені в справі рішення залишити без змін.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подання заперечень на касаційні скарги.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Відповідно до підпункту 4  пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 
 
У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду. 
 
Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від             26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від                     28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у зазначеній справі призначено повторний автоматизований розподіл.
 
12 червня 2019 року справу розподілено судді-доповідачу.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення та ухвали судів першої та апеляційної інстанцій  відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час їх постановлення) щодо законності та обґрунтованості.
 
Виклад фактичних обставин справи
Судом установлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власності належала ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 липня             1995 року.
Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 11 липня 1997 року спадкоємицею майна ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , є його дочка ОСОБА_7 , спадкове майно складається з 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 .
ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис від 10 березня 2015 року № 1058. 
ОСОБА_1 за дорученням від ОСОБА_4 звернулася із заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 дочки ОСОБА_7 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , проте на випадок смерті зробила таке розпорядження: все її майно, що буде належати їй на день її смерті, де б воно не було та з чого б воно не складалося і, взагалі, все те, що буде належати їй на день її смерті, вона заповіла ОСОБА_2 .
Вказаний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Черкашиною Г. В., 12 березня 2015 року, реєстровий № 151, підпис від імені ОСОБА_4 за її дорученням вчинений ОСОБА_10 , у присутності свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12  
03 червня 2015 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до органів нотаріату з заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_4 .
Відповідно до заяви від 15 березня 2015 року ОСОБА_2 зобов`язалася після отримання спадщини за заповітом від ОСОБА_4 прийняти квартиру АДРЕСА_1 , відмовитися від іншого спадкового майна та  зобов`язалася виплатити ОСОБА_1 Ѕ частини вартості вказаної вище квартири. Зазначене викладене на аркушах паперу формату А-4 та надано суду у вигляді копії.
17 липня 2015 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Черкашиної Г. В. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4 .  
Звертаючись до суду із зазначеним позовом, ОСОБА_1 зазначала, що померлий ОСОБА_5 був її рідним дядьком, а його дружина ОСОБА_4 доводиться їй рідною тіткою, тому вона є спадкоємцем третьої черги спадкування відповідно до вимог статті 1263  ЦК України. 
 Нормативно-правове обґрунтування
Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Стаття 1217 ЦК України передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Згідно зі статтею 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).
Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (стаття 1234 ЦК України)
Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту. Зокрема, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем; якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу; заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу; заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.
Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
Згідно із статтею 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248  і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю.
Свідками не можуть бути: нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; спадкоємці за заповітом; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт.
Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.
У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.
Нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту (стаття 1255 ЦК України).
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Звертаючись до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті             ОСОБА_4 , ОСОБА_1 не зазначила, ким їй доводиться померла  та спадкоємцем якої черги вона є.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову з тих підстав, що позивач не довела наявності родинних відносин із ОСОБА_4 та не надала доказів щодо недійсності заповіту, складеного ОСОБА_4 .
Відповідно до частини четвертої статті 256 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
З тексту оскаржуваної ухвали суду першої інстанції вбачається, що заявник        ОСОБА_1 ставила питання про встановлення факту родинних відносин позивача зі спадкодавцем ОСОБА_4 , визнання заяви про прийняття спадщини та заповіту недійсними, скасування постанови про відмову  у вчиненні нотаріальної дії та надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильних висновків, що подана ОСОБА_1 заява про встановлення факту, що має юридичне значення має розглядатися в порядку позовного провадження, оскільки з викладених у заяві підстав вбачається, що існує спір про право.
 
Наведені в касаційних скаргах доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення спору, не випливають на правильність та законність судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно з вимогами статті 400 ЦПК України.
 
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Суди забезпечили повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення судів відповідають нормам матеріального та процесуального права.  Наведені в касаційних скаргах доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судових рішень.
 
Керуючись статтями 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційні скарги   ОСОБА_3 , подані  в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
 
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2017 року, якою переглянуто рішення суду першої інстанції, залишити без змін.
 
Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 березня 2017 року про повернення уточненої позовної заяви позивачу та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 16 серпня 2017 року, якою переглянуто вказану ухвалу суду першої інстанції, залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | В. В. Сердюк   А. І. Грушицький   І. М. Фаловська