Постанова
Іменем України
 
03 липня 2019 року
м. Київ
 
справа № 569/7961/16-ц
провадження № 61-23803св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Національний університет водного господарства та природокористування, 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - профспілка «Баграм»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Національного університету водного господарства та природокористування, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - профспілка «Баграм», про поновлення на роботі за касаційною скаргою Національного університету водного господарства та природокористування на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 листопада 2016 року у складі судді Харечка С. П. та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 16 лютого 2017 року у складі колегії суддів Шимківа С. С., Бондаренко Н. В., Григоренка М. П.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Національного університету водного господарства та природокористування (далі - НУВГП), в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ відповідача про його звільнення, поновити його на посаді та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.
 
Позовна заява мотивована тим, що наказом ректора НУВГП від 31 травня 2016 року К № 298 його звільнено з займаної посади провідного фахівця штабу цивільного захисту у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. 
 
Позивач вказував, що в порушення законодавчих вимог, його звільнення відбулось без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої він є, та без аналізу існування у нього переважного права перед іншими працівниками на залишення на роботі. Крім цього, зазначав, що оскільки він є депутатом Володимирецької районної ради Рівненської області, на відповідача покладено обов`язок щодо письмового повідомлення відповідної місцевої ради про його подальше звільнення, чого відповідачем зроблено не було, що є порушенням положення частини третьої статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад». 
 
Наведеним обґрунтовував незаконність його звільнення та просив позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 листопада 2016 року позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного фахівця цивільного захисту НУВГП. Стягнуто з НУВГП на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 10 836,45 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивовано доведеністю наявними у матеріалах справи доказами факту порушення відповідачем прав позивача. Так, НУВГП не повідомив у письмовій формі первинний профспілковий орган про майбутнє звільнення ОСОБА_1 , не запропонував йому іншу роботу одночасно із попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, не надіслав письмового повідомлення не менш ніж за 15 днів до відповідної місцевої ради про звільнення позивача, який є депутатом. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання незаконним та скасування наказу ректора НУВГП К №298 від 31 травня 2016 року, місцевий суд виходив із пропуску позивачем місячного строку звернення до суду, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України.
 
Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 16 лютого 2017 року рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу ректора НУВГП К №298 від 31 травня 2016 року про звільнення із займаної посади провідного фахівця штабу цивільного захисту НУВГП ОСОБА_1 скасовано. Позовну вимогу ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу ректора НУВГП К №298 від 31 травня 2016 року задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ ректора НУВГП К №298 від 31 травня 2016 року про звільнення із займаної посади провідного фахівця штабу цивільного захисту НУВГП ОСОБА_1 . В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, ОСОБА_1 обґрунтовано поновлено на посаді зі стягненням на його користь заробітної плати за час вимушеного прогулу. При цьому, оскільки позивач ознайомився із наказом про звільнення 31 травня 2016 року, а з позовом в суд звернувся 23 червня 2016 року, він не пропустив місячний строк, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, НУВГП, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 липня 2017 року дану цивільну справу призначено до судового розгляду. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» у цій справі призначено повторний автоматизований розподіл.
 
10 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.
 
На підставі ухвали Верховного Суду від 24 червня 2019 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач належним чином виконав вимоги частин першої, другої статті 43 КЗпП України, про що свідчать подані ним до суду першої інстанції копії поштової документації. 
 
Заявник вказує на відсутність законодавчо закріпленого обов`язку роботодавця отримувати попередню згоду відповідної місцевої ради на звільнення депутата такої ради. Зазначає, що про факт звільнення позивача Володимирецька районна рада була повідомлена 17 липня 2016 року.
 
Відповідач звертає увагу на те, що можливість запропонувати ОСОБА_1 іншу вакантну посаду була відсутня, оскільки в університеті була лише одна штатна одиниця провідного фахівця штабу цивільного захисту. Так, 31 травня 2016 року до моменту звільнення позивача, йому було запропонована вакантна посада, якій він відповідав за своєю освітою і кваліфікацією, та від якої він відмовився, а тому в даному випадку порушення НУВГП норм трудового законодавства не відбулось.
 
Доводом касаційної скарги є також те, що надана судами попередніх інстанцій оцінка діям відповідача не узгоджується із постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 27 вересня 2016 року, де встановлено, зокрема, що університет при звільненні ОСОБА_1 діяв в межах норм трудового законодавства. 
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
 
18 травня 2017 року на адресу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу від профспілки «Баграм», а також від ОСОБА_1 
 
У запереченнях, що є схожими за змістом, містяться посилання на необґрунтованість доводів касаційної скарги та відсутність підстав для скасування законних рішень судів першої та апеляційної інстанцій, правильність висновку місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, щодо порушення відповідачем положень трудового законодавства при звільненні позивача.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
ОСОБА_1 працював на посаді провідного фахівця штабу цивільного захисту населення НУВГП та є членом профспілкового комітету первинної профспілкової організації № 1 профспілки «Баграм» працівників НУВГП.
 
Відповідно наказу ректора НУВГП від 11 березня 2016 року К № 140 скорочено посаду провідного фахівця штабу цивільного захисту з підстави внесення змін до штатного розпису від 01 січня 2016 року. Начальнику відділу кадрів доручено запропонувати працівнику, який підлягає звільненню, вакантні посади відповідно до його кваліфікації. ОСОБА_1 ознайомився із цим наказом 15 березня 2016 року.
 
Наказом ректора НУВГП від 31 травня 2016 року К № 298 «Про особовий склад» звільнено ОСОБА_1 з 31 травня 2016 року з посади провідного фахівця штабу цивільного захисту населення НУВГП у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. 
 
Звертаючись в суд з позовом, ОСОБА_1 посилався на недотримання відповідачем встановленого нормами трудового законодавства порядку його звільнення. 
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною першою статті 43 КЗпП Українирозірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведене лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
 
Відповідно до пункту 10 частини другої статті 247 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі організації надає згоду або відмовляє в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі та організації, у випадках, передбачених законом.
 
Пунктом 10 частини першої статті 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачено, що виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі або організації дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом діючої на підприємстві, в установі, організації профспілки, у випадках, передбачених законом. 
 
Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1 КЗпП України. Установивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.
 
На відповідне звернення Апеляційного суду Рівненської області (ухвала від 29 грудня 2016 року) первинна профспілкова організація № 1 профспілки «Баграм» працівників НУВГП надіслала протокол № 1 засідання від 10 січня 2017 року, згідно з яким вирішено відмовити в дачі згоди на звільнення    ОСОБА_1 .
 
Посилання НУВГП у касаційній скарзі на існування у матеріалах справи доказів направлення відповідного звернення до профспілки для отримання згоди на звільнення позивача не свідчить про надходження такого звернення до адресата та не спростовує факту звільнення працівника без згоди первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. 
 
У зв`язку з наведеним, правильним є висновок місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, що роботодавець порушив вимоги статті 43 КЗпП України та звільнив працівника без згоди профспілкового органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.
 
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення в зв`язку зі змінами в організації виробництва та праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. 
 
Так, роботодавець є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
 
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
 
З установлених судами обставин справи вбачається, що в день звільнення позивачу було запропоновано одну посаду - робітника з комплексного обслуговування й ремонту будинків навчального корпусу № 1, від якої він відмовився. Водночас, у матеріалах справи відсутні належні докази того, що роботодавець запропонував ОСОБА_1 усі вакантні посади, що були наявні у НУВГП за період з моменту попередження про наступне вивільнення, а тому колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що при звільненні працівника роботодавець порушив вимоги статті 49-2 КЗпП України. 
 
Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різницю в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи.
 
Касаційна скарга НУВГП не містить доводів щодо незгоди із установленим судами розміром середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню на користь працівника. 
 
За положеннями частини третьої статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» депутат місцевої ради може бути звільнений з роботи з ініціативи власника або уповноваженого ним органу від займаної посади, виключений з навчального закладу за умови його попередження в порядку, встановленому законом. Про таке попередження відповідний власник або уповноважений ним орган письмово повідомляє не менш ніж за 15 днів відповідну місцеву раду.
 
Вирішуючи спір між сторонами, суди з урахуванням встановлених в процесі розгляду справи обставин, дійшли правильного висновку про порушення відповідачем згаданої статті Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» під час звільнення позивача, який є депутатом Володимирецької районної ради Рівненської області.
 
Посилання у касаційній скарзі на ту обставину, що не є порушенням вимог трудового законодавства вчасне неповідомлення роботодавцем відповідної місцевої ради про звільнення працівника, який є депутатом такої ради, не свідчить про неправильність висновку судів попередніх інстанцій про порушення позивачем встановленого Законом України «Про статус депутатів місцевих рад» строку для надсилання цього повідомлення.
 
Покликання на постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 27 вересня 2016 року в справі про адміністративне правопорушення № 569/9083/16-п відносно начальника відділу кадрів НУВГП за частиною першою статті 41 КУпАП, в якій зазначено що адміністрація НУВГП діяла в межах статті 43 КЗпП України, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вказане судове рішення в цій частині не має преюдиційного значення в даній цивільній справі. Разом з тим, вказаною постановою встановлено порушення особою, яка притягується до адміністративної відповідальності,  вимог частини першої статті 49-2 КЗпП України щодо пропозиції іншої роботи, за що її визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 41 КУпАП, проте звільнено від відповідальності за малозначністю вчиненого правопорушення і винесено їй усне зауваження.
 
Решта аргументів заявника не вказують на наявність підстав для скасування судових рішень, які передбачені статтями 411-414 ЦПК України та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.
 
Ураховуючи викладене, обґрунтованим є висновок судів про наявність правових підстав для задоволення позову, оскільки звільнення працівника здійснене роботодавцем з порушенням законодавчих вимог.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції у нескасованій частині та рішення суду апеляційної інстанції- без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Національного університету водного господарства та природокористування залишити без задоволення. 
 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 листопада 2016 року у нескасованій апеляційним судом частині та рішення Апеляційного суду Рівненської області від 16 лютого 2017 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий    Судді: | В. С. Висоцька    А. І. Грушицький    І. В. Литвиненко   В. В. Сердюк
| І. М. Фаловська