Постанова                                                 
Іменем України
14 серпня 2019 року 
м. Київ
справа № 509/105/14-ц
провадження № 61-13577св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області             від 22 грудня 2014 року у складі судді Куркана М. М. та рішення Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2016 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Гайворонського С. П., Кононенко Н. А., та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник ОСОБА_3 , на додаткове рішення Апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» 
ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Позовна заява ТОВ «ОТП Факторинг Україна» мотивована тим, що                          05 вересня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 210 000 дол. США зі сплатою 13,99 % річних з кінцевим терміном повернення 05 вересня 2017 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 05 вересня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, згідно з яким остання передала в іпотеку банку земельну ділянку, загальною площею 0,15 га, та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 248,1 кв. м, житловою площею 92,3 кв. м, що знаходяться на АДРЕСА_1 .
Крім того, кредитні зобов`язання були забезпечені договором поруки                    від 05 вересня 2007 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 , відповідно до умов якого останній поручився солідарно відповідати за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_1 
Між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 27 липня 2012 року укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля та договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого до позивача перейшло право вимоги за вказаними вище правочинами.
Оскільки ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконала, то станом на 04 червня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 11 539 129,50 грн, з яких: 2 287 954,49 грн - заборгованість за кредитом, 199 614,71 грн - заборгованість зі сплати відсотків,           9 051 560,29 грн - пеня за прострочення виконання зобов`язань.
На підставі викладеного ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з урахуванням уточнених позовних вимог просило стягнути солідарно з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі  11 539 129,50 грн.
У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ТОВ «ОТП Факторинг Україна», ПАТ «ОТП Банк», третя особа - ОСОБА_2 , про захист прав споживачів та визнання правочинів недійсними.
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що після звернення ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до суду з первісним позовом вона дізналася,                           що 27 липня 2012 року між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, який включає і кредитні договори між нею та ПАТ «ОТП Банк».
Вказувала, що кредитний договір, укладений між нею та ЗАТ «ОТП Банк», має бути визнаний недійсним, оскільки при його укладанні кредитодавець порушив норми Закону України «Про захист прав споживачів» та ввів її в оману щодо обставин договору, які мають істотне значення.
Також зазначала, що вказаний договір суперечить Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» та Положенню про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженому Постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483.
Крім того, ОСОБА_1 вважала, що договір факторингу також підлягає визнанню недійсним, оскільки носить удаваний характер, оскільки його метою є надання колекторських послуг, які повинні оподатковуватись.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просила визнати недійсним кредитний договір від 05 вересня 2007 року та договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 27 липня 2012 року; визнати дії ПАТ «ОТП Банк» щодо передачі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» неузгодженої з нею суми боргу протиправними; визнати дії ТОВ «ОТП Факторинг Україна» щодо несплати податку на прибуток від фінансової операції, проведеної по договору факторингу, протиправними.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 грудня 2014 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 11 539 129,50 грн, з яких: 2 287 954,49 грн - заборгованість за кредитом, 199 614,71 грн - сума відсотків за користування кредитом 9 051 560,29 грн - пеня за прострочення виконання зобов`язань.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» судові витрати по справі у розмірі 1 720,05 грн з кожного.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник порушила умови кредитного договору, забезпеченого порукою ОСОБА_2 , внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з вказаних осіб на користь позивача, який у визначений законом спосіб набув право вимоги за договором купівлі-продажу кредитного портфелю.
Позивачем за зустрічним позовом пропущено строк позовної давності до вимог про визнання кредитного договору недійсним.
ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів, що договір купівлі-продажу кредитного портфелю було укладено з порушенням вимог закону, зокрема статей 1077-1080 ЦК України.
Безпідставними є вимоги позичальника про визнання протиправними дій ТОВ «ОТП Факторинг Україна» щодо несплати податку на прибуток від фінансової операції, проведеної по договору факторингу, оскільки вона не є особою, яка може заявляти таку вимогу, оскільки у даному випадку її права не порушені.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог                  ТОВ «ОТП Факторинг Україна» скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 2 287 954,49 грн - заборгованість за кредитом, 199 614,71 грн - відсотки за користування кредитом, 2 487 569 грн - пеня за прострочення виконання зобов`язань, а всього стягнуто 4 975 138,20 грн.
У задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» судовий збір у розмірі 3 441 грн.
Рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог, а також зазначив, що договором факторингу і діями ПАТ «ОТП Банк» щодо передачі своїх прав та обов`язків на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» права ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не порушені.
ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не приймало на себе валютні права та зобов`язання ПАТ «ОТП Банк», тому останнє і пред`явило позов про стягнення коштів не в іноземній валюті, а у валюті України.
У решті рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач змінив строк виконання основного зобов`язання, який має відраховуватись                          з 25 березня 2013 року, тому протягом шести місяців він мав право звернутись до поручителя з вимогою про стягнення з нього кредитної заборгованості, тобто в строк до 25 вересня 2013 року, проте таких дій не вчинив, отже порука припинилася відповідно до вимог частини четвертої статті 559 ЦК України.
Разом з тим, розмір пені значно перевищує розмір збитків, тому необхідно застосувати норму частини третьої статті 551 ЦК України та зменшити розмір неустойки.
Короткий зміст додаткового рішення суду апеляційної інстанції
Додатковим рішенням Апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , а також представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.
Стягнуто з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на користь Державного бюджету України судовий збір за розгляд апеляційної скарги ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції у розмірі 1 720,50 грн.
У задоволенні решти заяв про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
Додаткове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час звернення до суду з апеляційною скаргою судовий збір не сплачували відповідно до норм Закону України «Про захист прав споживачів», тому вимоги про стягнення на їхню користь ставки судового збору за звернення до суду апеляційної інстанції є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Судовими рішеннями стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором та відмовлено у задоволенні її вимог про визнання оспорюваних правочинів, зокрема кредитного договору, недійсними, тому доводи заявника про стягнення з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» вартості проведеної у справі судово-економічної експертизи є безпідставними. 
Разом з тим, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» зобов`язане сплатити на користь Державного бюджету України судовий збір за розгляд апеляційної скарги ОСОБА_2 у суді апеляційної інстанції у розмірі 1 720,50 грн.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісних позовних вимог до позичальника відмовити та задовольнити зустрічний позов.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 грудня 2014 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 26 липня               2016 року в частині вирішення позовних вимог за первісним позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 (поручитель) в касаційному порядку не оскаржується.
У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати додаткове рішення апеляційного суду та стягнути з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_2 3 785,10 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційного збору, а також стягнути з указаного товариства на користь ОСОБА_1 3 072,37 грн судового збору,                 10 800,16 грн витрат на оплату судово-економічної експертизи, 162 грн комісії банку за оплату витрат на проведення судово-економічної експертизи.
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
Касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник                ОСОБА_3, мотивована тим, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою висновки експерта, який спростовує вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та підтверджує вимоги зустрічної позовної заяви та апеляційної скарги.
Зазначала, що апеляційний суд безпідставно та необґрунтовано дійшов висновку, що сторонами визнано обставини укладення між сторонами кредитного договору, договору іпотеки, договору поруки. 
ТОВ «ОТП Факторинг Україна» і ПАТ «ОТП Банк» не подали до суду доказів виконання банком своїх зобов`язань щодо надання позичальнику кредиту, а також не надали експерту договір про відкриття та обслуговування банківського рахунку з додатками до нього, заяви на його відкриття, документи первинного бухгалтерського обліку, виписки по особовим рахункам тощо.
Разом з тим, судовим експертом встановлені суттєві невідповідності та розбіжності в умовах кредитного договору, додатках до цього договору та додаткових договорах до нього. Експерт не зміг підтвердити або спростувати розмір заборгованості за кредитним договором, оскільки позивачем не надано необхідні для дослідження документи і такі докази у матеріалах справи відсутні.
ПАТ «ОТП Банк» не мав законних підстав для відступлення права вимоги за споживчим кредитом на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна», а сам договір факторингу суперечить чинному законодавству України та Конвенції про міжнародний факторинг, тому є недійсним. Договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором є нікчемним відповідно до статей 228, 1078 ЦК України.
Касаційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник ОСОБА_3 ,  мотивована тим, що рішенням апеляційного суду апеляційні скарги позичальника та поручителя задоволені частково, тому судові витрати відповідно до вимог процесуального закону необхідно було розподілити пропорційно задоволених вимог, проте апеляційний суд вказаних дій не вчинив, чим порушив норми процесуального права. 
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційних скарг, відзиву на касаційні скарги до касаційного суду не направили.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 грудня 2014 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2016 року, витребувано цивільну справу.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник ОСОБА_3 , на додаткове рішення Апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
15 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                      від 19 червня 2019 року справу призначено до розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 05 вересня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 210 000 дол. США зі сплатою 13,99 % річних з кінцевим терміном повернення 05 вересня 2017 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 05 вересня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, згідно з яким остання передала в іпотеку банку земельну ділянку, загальною площею 0,15 га, та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 248,1 кв. м, житловою площею 92,3 кв. м, що знаходяться на АДРЕСА_1 .
Крім того, кредитні зобов`язання були забезпечені договором поруки                    від 05 вересня 2007 року, укладеним між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 , відповідно до умов якого останній поручився солідарно відповідати за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_1 
Між ПАТ «ОТП Банк» і ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 27 липня 2012 року укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля та договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого до позивача перейшло право вимоги за вказаними вище правочинами.
Встановлено, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 30 березня 2013 року направив ОСОБА_1 досудову вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором від 25 березня 2013 року, в якій повідомив про заміну кредитора у спірних зобов`язаннях та вимагав достроково виконати боргові зобов`язання позичальника за кредитним договором у повному обсязі протягом 30 календарних днів з дати отримання цієї вимоги.
Оскільки ОСОБА_1 умови кредитного договору належним чином не виконала, то відповідно до наданого позивачем розрахунку станом                            на 04 червня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі                  11 539 129,50 грн, з яких: 2 287 954,49 грн - заборгованість за кредитом, 199 614,71 грн - заборгованість зі сплати відсотків, 9 051 560,29 грн - пеня за прострочення виконання зобов`язань.
Згідно з висновком експерта судово-економічної експертизи від 31 травня 2016 року доводи ТОВ «ОТП Факторинг Україна» щодо існування вищевказаної заборгованості відповідачів ОСОБА_1 не спростовані.
Так, проведеними дослідженнями наданих матеріалів справи та додатково наданих документів ані підтвердити, ані спростувати документами первинного бухгалтерського обліку, отримання позичальником ОСОБА_1 по кредитному договору від 05 вересня 2007 року грошових коштів у розмірі 223 000,00 дол. США не надається за можливе, оскільки в матеріалах справи та додатково наданих документах відсутні та на дослідження не надані первинні меморіальні документи ПАТ «ОТП Банк» (ЗАТ «ОТП Банк»), а саме валютні меморіальні ордери, в частині надання кредитних коштів банком на користь позичальника, а також первинні документи позичальника в частині отримання кредитних коштів за кредитним договором.
Отже, підтвердити або спростувати документально заборгованість, вказану в позовній заяві позивача станом на 05 червня 2013 року: 3 126 296,34 грн, з яких 1 540 658,82 грн - заборгованість за кредитом, 340 701,86 грн - заборгованість по оплаті відсотків за користування кредитом,              1 244 935,65 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором від 05 вересня 2007 року за наданими на дослідження матеріалами справи та додатково наданими документами не надається за можливе оскільки: 
- за наданими матеріалами та додатково наданими документами не надається можливе підтвердити відповідність умов цього кредитного договору умовам прийнятого рішення кредитного комітету банку, що передбачено вимогами пункту 1.7.1 частини № 2 кредитного договору, оскільки воно не надано на дослідження у матеріали справи та додатково наданих документах;
-           в наданих матеріалах справи та додатково наданих документах відсутні та на дослідження не надані: первинні меморіальні документи банку стосовно надання та погашення основної суми кредиту та нарахованих відсотків, регістри аналітичного та синтетичного обліку банку за нарахованими відсотками та штрафними санкціями у повному обсязі, регістри управлінського обліку банку, а первинні документи позичальника надані не в повному обсязі; первинні меморіальні документи, регістр аналітичного та синтетичного обліку ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за основною сумою кредиту, щодо відображення нарахування та сплати процентів за користування кредитом протягом періоду з 27 липня 2012 року до 05 червня 2013 року та штрафних санкцій (пені) за прострочення виконання боргових зобов`язань за цим кредитним договором протягом періоду з 27 липня 2012 року до 05 червня 2013 року, які обґрунтовували б заборгованість позичальника за кредитним договором від 05 вересня           2007 року станом на 05 червня 2013 року;
- за даними наданих на дослідження виписок за особовими рахунками по клієнту ОСОБА_1 не надається за можливе визначити, у яких саме сумах та датах фактично враховано банком надання кредиту та погашення заборгованості за кредитним договором від 05 вересня 2007 року, оскільки не надається за можливе обґрунтувати зміст (опис) операцій за цими рахунками, та встановити до них кореспондуючі рахунки аналітичного бухгалтерського обліку банку, у тому числі щодо погашення заборгованості за основною сумою кредиту, нарахованими відсотками та штрафними санкціями.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 грудня 2014 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2016 року задоволенню не підлягає.
Касаційна скарга на додаткове рішення Апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року підлягає задоволенню частково.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Задовольняючи позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна»  частково, апеляційний суд виходив з того, що висновок судової економічної експертизи не спростовує розміру заборгованості позичальника за кредитним договором, визначеного у наданому банку розрахунку станом на 04 червня 2014 року. 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 27 липня 2012 року; визнання дії ПАТ «ОТП Банк» щодо передачі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» неузгодженої з позичальником суми боргу протиправними; визнання дії ТОВ «ОТП Факторинг Україна» щодо не сплати податку на прибуток від фінансової операції, проведеної по договору факторингу, протиправною, апеляційний суд виходив із підстав їх недоведеності. 
Верховний Суд погоджується з вказаними висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.
Згідно з  частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Аналізуючи положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. При цьому статті 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.
Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України                         від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення між сторонами кредитного договору, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача.
Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Судами встановлено, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, позивач на момент укладання договору не заявляв зауважень чи заперечень щодо умов договору, та в подальшому тривалий період часу його виконував, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: про строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, у тому числі реальну проценту ставку та абсолютне значення здорожчання кредиту, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов`язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов`язань.
За змістом статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ОСОБА_1 з урахуванням принципу змагальності сторін зобов`язана була довести наявність правових та фактичних підстав для задоволення вимог за зустрічним позовом, натомість належних і допустимих доказів на спростування презумпції правомірності правочину не надала.
Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що при укладенні кредитного договору сторони досягли домовленості з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі; позичальник на момент укладення договору не заявляла заперечень щодо його умов та у подальшому виконувала його.
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не враховано, що при укладенні кредитного договору банк ввів позичальника в оману щодо істотних умов укладеного договору є безпідставними, оскільки спростовуються сукупністю досліджених судом при розгляді справи доказів, та зводяться до незгоди з висновками суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (стаття 400 ЦПК України).
Оскільки зустрічні позовні вимоги в частині визнання недійсним кредитного договору не доведені належними та допустимими доказами, то суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, безпідставно відмовив у задоволенні позову в зв`язку з пропуском строку позовної давності, оскільки позовна давність застосовується до обґрунтованого позову, за наявності порушення права особи.
Разом з тим, відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань, тому відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень в частині вирішення зустрічних позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору, оскільки прийняття Верховним Судом в цій частині нової постанови не змінить суті рішень судів першої та апеляційної інстанції в цій частині.
Суди також правильно відмовили у задоволенні позовних вимог                      ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 27 липня 2012 року та визнання дій ПАТ «ОТП Банк» щодо передачі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» неузгодженої з позичальником суми боргу протиправними, враховуючи наступне.
За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).
Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні.
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Разом з тим, право вимоги за кредитним договором, яке перейшло до             ТОВ «ОТП Факторинг Україна», не є валютною операцією, яка потребує наявності генеральної або індивідуальної ліцензії, тому доводи касаційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.
У зв`язку із зазначеним, Верховний Суд не погоджується з доводами касаційної скарги про те, що оспорений позивачем договір купівлі-продажу кредитного портфеля та договір про відступлення права вимоги порушує вимоги чинного законодавства.
Також колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції про те, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання дій ТОВ «ОТП Факторинг Україна», які стосуються несплати податку на прибуток від фінансової операції, проведеної по договору факторингу, протиправними, оскільки ОСОБА_1 не є тією особою, яка таку вимогу може ставити, оскільки в даному випадку її права жодним чином не порушені.
Задовольняючи позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна», апеляційний суд правильно виходив з того, що висновок судової економічної експертизи не спростовує розміру заборгованості позичальника за кредитним договором, визначеного у наданому банком розрахунку станом на 04 червня 2014 року.
Разом з тим, ОСОБА_1 належним чином не виконала умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість, обґрунтований розрахунок якої додано позивачем до матеріалів справи та цей розрахунок не спростувала  належними та допустимими доказами, власного розрахунку не навела.
При цьому апеляційний суд, керуючись нормою частини третьої статті 551 ЦК України обґрунтовано зменшив розмір неустойки, оскільки він значно перевищує розмір збитків.
Безпідставними є доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою висновки експерта, оскільки апеляційним судом належним чином досліджено вказаний висновок, а результат указаної процесуальної дії викладено у мотивувальній частині рішення апеляційного суду.
Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , що позивачем не подано доказів на підтвердження наявності між сторонами кредитних зобов`язань, оскільки між сторонами у належній формі укладено кредитний договір, який є чинним, зібраними у справі доказами підтверджено, що позичальник отримала кредит, укладала додаткові угоди до кредитного договору, договори забезпечення (іпотеки, поруки), тривалий період виконувала його умови.
Інші наведені у касаційній скарзі  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги на рішення суду першої та апеляційної інстанцій
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального                                 і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та рішення апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення в указаній частині необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3, - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій в цій частині не спростовують.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 грудня 2014 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 26 липня               2016 року в частині вирішення позовних вимог за первісним позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 (поручитель) в касаційному порядку не оскаржується, тому судом касаційної інстанції не переглядається.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, щодо додаткового рішення апеляційного суду
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2016 року первісний позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 2 287 954,49 грн - заборгованість за кредитом, 199 614,71 грн - відсотки за користування кредитом, 2 487 569 грн - пеня за прострочення виконання зобов`язань, а всього стягнуто 4 975 138,20 грн.
Разом з тим, у позовній заяві ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просило стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі 
11 539 129,50 грн.
Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Вирішуючи питання про відшкодування витрат, пов`язаних із проведенням судових експертиз, суди повинні враховувати, що відповідно до статті 15 Закону України «Про судову експертизу» витрати на проведення судових експертиз науково-дослідними установами Міністерства юстиції України та судово-медичними і судово-психіатричними установами Міністерства охорони здоров`я України відшкодовуються в порядку, передбаченому законодавством.
При цьому витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи, під час судового розгляду має нести сторона, яка заявила клопотання про проведення судової експертизи, а якщо таке клопотання заявлено двома сторонами, то витрати несуть обидві сторони порівну (стаття 86 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій)). Тому в ухвалі про призначення експертизи суд вправі зобов`язати відповідну сторону перерахувати, у тому числі шляхом здійснення попередньої оплати, суму витрат на проведення експертизи експертній установі (судовому експерту, який не є працівником державної спеціалізованої установи) (стаття 7 Закону України «Про судову експертизу»).
Після закінчення розгляду справи витрати, пов`язані з проведенням судової експертизи, підлягають розподілу судом на загальних підставах, визначених статтею 88 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій). 
Отже, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен був враховувати положення статті 88 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Оскільки рішенням апеляційного суду Одеської області від 26 липня 
2016 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задоволено частково та первісний позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково, відповідно до вимог статті 88 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) з відповідача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підлягають стягненню понесені ОСОБА_1 судові витрати, які вона понесла у зв`язку зі сплатою судової економічної експертизи пропорційно задоволеним вимогам.
З матеріалів справи вбачається, що за проведення судової економічної експертизи Касько К. М. сплатила 13 305,60 грн, комісію банку за оплату судової економічної експертизи - 199,58 грн, в всього 13 505,18 грн.
З огляду на викладене, на користь ОСОБА_1 за оплату послуг судової економічної експертизи підлягає стягненню з ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 7 682,37 грн.
Таким чином, додаткове рішення Апеляційного суду Одеської області 
від 11 жовтня 2016 року в частині вирішення питання про розподіл витрат за проведення судової економічної експертизи не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню відповідно до частин першої, другої статті 412 ЦПК України.
Відповідно до частини першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Разом з тим, питання про розподіл витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору за подання апеляційних скарг, апеляційний суд у додатковому рішенні вирішив правильно, тому судове рішення в цій частині необхідно залишити без змін відповідно до вимог статті 410 ЦПК України.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 412, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 грудня 2014 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2016 року залишити без задоволення.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 грудня 2014 року в нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Одеської області від 26 липня 2016 року залишити без змін.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в інтересах яких діє представник ОСОБА_3 , на додаткове рішення Апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня               2016 року задовольнити частково.
Додаткове рішення Апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 
2016 року в частині відмови у задоволенні стягнення витрат за проведення судово-економічної експертизи скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
Заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на користь ОСОБА_1 витрати на проведення судово-економічної експертизи у розмірі 7 682,37 грн.
В іншій частині додаткове рішення Апеляційного суду Одеської області 
від 11 жовтня 2016 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. С. Висоцька
Судді                                                                                                 А. І. Грушицький 
І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська