Постанова                                  
Іменем України
 
03 липня 2019 року
м. Київ
 
справа № 127/849/17-ц
провадження № 61-12551св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є .В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
представник заявника - ОСОБА_2 ,
заінтересовані особи: Вінницький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Вінницької області, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області                       від 24 квітня 2017 року у складі судді Жмудь О. О. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 06 червня 2017 року у складі колегії суддів: Якименко М. М., Ковальчука О. В., Іващука В. А.,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, заінтересовані особи: Вінницький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Вінницької області, ОСОБА_3 .
Заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Гавришівка Вінницького району Вінницької області народився ОСОБА_4 , що підтверджується записом № 72 у метричній книзі про народження по Вінницькому римсько-католицькому костелу за 1895 рік. Відповідно до довідки про його народження дані щодо національності у метричних книгах не вказувались, але за національністю він був поляк.
21 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 одружився з ОСОБА_5 , що підтверджується актовим записом від 21 лютого 1925 року № 5 в книзі актових записів про одруження громадян с. Гавришівка Вінницького району Вінницької області за 1925 рік.
Вказувала, що з метою уникнення репресій з боку каральних органів НКВС та переслідувань за національною ознакою у книзі актових записів у графі національність за вказівкою ОСОБА_4 було зазначено «українець».
ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_4 та                                             ОСОБА_6 народилась дочка - ОСОБА_7 , що підтверджується відновленим свідоцтвом про народження від 12 серпня 1948 року, виданого Вінницьким районним бюро РАЦС м. Вінниця, актовий запис від 18 серпня 1948 року № 344. В графі батько записаний ОСОБА_4 , «українець». Національність батька була зазначена виходячи з національності, вказаній в його свідоцтві про одруження з ОСОБА_5 
20 грудня 1937 року ОСОБА_4 було арештовано та засуджено до              10 років виправно-трудових таборів. Він звільнився у 1948 році.
У ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 помер.
Зазначала, що з наведеного вбачається, що за національністю         ОСОБА_4 є «поляком», а зазначення щодо його національності «українець» в актових записах про його одруження та про народження дочки було зумовлено уникненням репресій членів його сім`ї.
Враховуючи те, що ОСОБА_8 вважає себе полькою за національністю та хоче відновити своє етнічне походження, оскільки являється полькою по батьковій лінії, просила суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме: належність ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Гавришівка Вінницького району Вінницької області до польської національності; належність ОСОБА_1 , яка народилась   ІНФОРМАЦІЯ_3 у с. Гавришівка Вінницького району Вінницької області до польської національності.

 
 
Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції 
 
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня                 2017 року у відкритті провадження за заявою ОСОБА_2 ., який діє в інтересах ОСОБА_1 на підставі довіреності, про встановлення фактів, що мають юридичне значення, відмовлено. 
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що норми ЦПК України не передбачають можливості розгляду у порядку окремого провадження заяв про встановлення факту належності особи до певної національності. ОСОБА_1 не позбавлена права звернутися до органів реєстрації актів цивільного стану як суб`єкта владних повноважень з метою внесення змін до актового запису про народження у частині національності, а у випадку відмови - оскаржити такі дії в суді у порядку адміністративного судочинства.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 06 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2017 року залишено без змін.
Погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм процесуального права. Апеляційний суд зазначив, що звернення до суду з такою вимогою є передчасною дією, оскільки заявником не вичерпано ті можливості вирішення питання, які встановлені законодавством.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У березні 2018 року справу передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.
Відповідно до Розпорядження в.о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 11 червня 2019 року № 652/0/226-19 та Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 червня     2019 року справу призначено судді-доповідачеві Сакарі Н. Ю.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що в судових рішеннях судів попередніх інстанцій вказано, що питання реалізації права щодо віднесення            ОСОБА_1 до польської національності може бути реалізовано шляхом оскарження відмови органів реєстрації актів цивільного стану виправити або змінити запис щодо національності у порядку адміністративного судочинства. Проте, вважає, що висновок судів попередніх інстанцій про неможливість розгляду її заяви у порядку цивільного судочинства на стадії відкриття провадження є передчасним. Вказує, що неузгодженість єдиної судової практики з цього питання призводить до неможливості осіб реалізувати свої права щодо приналежності до певної національності.
 
Відзив на касаційну скаргу учасниками справи не подано
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, а саме встановлення факту належності до польської національності її та її батька.
 
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня               2017 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження у справі.
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 06 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2017 року залишено без змін.
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Відповідно до частин другої, сьомої статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеному у свідоцтві про народження або паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У вказаній справі ОСОБА_1 звернулась із заявою про встановлення факту належності її та її батька до певної національності, посилаючись на те, що у відповідних актових записах про одруження, свідоцтві про народження у графі національність її батька було зазначено «українець», що зумовлено уникненням репресій та переслідувань за національною ознакою, що, на її думку, є підставою для внесення змін до вказаних актових записів. При цьому, заявниця до органів ДРАЦС не зверталась, рішення, дії чи бездіяльність вказаного органу щодо внесення змін до актових записів цивільного стану не оскаржує.
Питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України від 31 грудня 1991 року № 24 «Про порядок зміни громадянами України національності», відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99.
Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтвах про ДРАЦС національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.
Згідно зі статтею 300 ЦК України особа має право на індивідуальність, на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Таке право підпадає під захист статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.
Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.
Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.
Відмова від фіксації національності в офіційних документах, що посвідчують особу, та актових записах цивільного стану і відповідних свідоцтвах про ДРАЦС повністю відповідає статті 24 Конституції України, яка гарантує рівність громадян, зокрема, незалежно від етнічного походження, а також статті 11 Закону «Про національні меншини в Україні». Національна належність особи, таким чином, є актом її особистого самовизначення і жодним чином не впливає на публічно-правові відносини такої особи з державою. Фіксація факту національності особи в документі, що її посвідчує, чи в актових записах громадянського стану створила б перешкоду вільному обранню чи відновленню національності, оскільки поставила б таке обрання чи відновлення у залежність від рішення державного органу.
За таких обставин суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з неможливістю встановлення в судовому порядку фактів щодо належності осіб до певної національності.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 398/4017/18 (провадження 14-215цс19).
Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що норми ЦПК України не передбачають можливості розгляду в порядку окремого провадження заяв про встановлення факту належності особи до певної національності, встановлення неправильності в актовому записі про народження та зобов`язання внести зміни до актових записів щодо національності особи - такі заяви підлягають розгляду в позовному провадженні. Заявниця не позбавлена права звернутися до органів державної реєстрації актів цивільного стану як суб`єкта владних повноважень з метою внесення змін до актового запису про народження у частині національності, а у випадку відмови - оскаржити такі дії в суді в порядку адміністративного судочинства.
Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а тому їх відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2  залишити без задоволення.
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 24 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 06 червня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников

Судді:                                                                                            О. В. Білоконь

                                                                                                        О. М. Осіян

                                                                                                        Н. Ю. Сакара

                                                                                                        В. В. Шипович