Постанова
Іменем України        
                    
18 липня 2019 року                                                                       
м. Київ                                                                    
 
справа № 415/5120/16-ц
провадження № 61-26817св18 
                                                                                                                           
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Сердюка В. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Другий воєнізований гірничорятувальний загін,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до Другого воєнізованого гірничорятувального загону про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати, індексації та моральної шкоди, за касаційною скаргою Другого воєнізованого гірничорятувального загону на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 01 серпня 2017 року у складі судді Коваленко Н. В. та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 20 жовтня                2017 року у складі колегії суддів: Лозко Ю. П., Єрмакова Ю. В., Назарової М. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що він з 27 листопада 1992 року працював в Другому воєнізованому гірничорятувальному загоні. У зв`язку з проведенням антитерористичної операції на території Луганської області (у тому числі у місті Стаханові) на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада                   2014 року № 595 та наказу командира загону від 13 листопада 2014 року № 131 «Про зміну юридичної адреси та переміщення робітників 2ВГРЗ» робітники були переміщені за новою адресою підприємства: місто Лисичанськ, вулиця Свердлова, 197 .                          З 01 грудня 2014 року він був вимушений переїхати до міста Лисичанська і приступити до виконання своїх трудових обов`язків за новим місцем роботи. Наказом від 05 січня 2015 року № 71-к він був звільнений на підставі  статті 39 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. При звільнені відповідач не виплатив йому заборгованість по заробітній платі за серпень, жовтень, листопад та грудень 2014 року в сумі 24 369,07 грн. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача на свою користь заробітну плату за період з серпня до 31 грудня 2014 року в сумі                  24 369,07 грн, моральну шкоду в сумі 2 000 грн та індексацію споживчих цін в сумі               11 956,20 грн.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 01 серпня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з Другого воєнізованого гірничорятувального загону на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з серпня до листопада 2014 року в сумі 21 712,12 коп. Стягнуто з Другого воєнізованого гірничорятувального загону на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати у сумі 10 949,22 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що факти перебування сторін у трудових відносинах в період з серпня до листопада 2014 року, наявності у відповідача перед позивачем заборгованості із заробітної плати та факт невиплати цієї заборгованості під час його звільнення знайшли своє підтвердження. Докази сплати відповідачемОСОБА_1 зазначеної заборгованості відсутні. Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості із заробітної плати за грудень 2014 року місцевий суд виходив з того, що позивач не приступив до виконання трудових обов`язків у грудні 2014 року. Стягуючи з відповідача на користь позивача компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати суди попередніх інстанцій виходили з того, що суми недонарахованого щомісячного відшкодування шкоди підлягають індексації у зв`язку із підвищенням цін на споживчі товари і тарифів на послуги. Відмовляючи у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що порушення трудових прав позивача відбулося не з вини відповідача, оскільки проведення розрахунку в день звільнення було неможливе у зв`язку із переміщенням відповідача разом з установою з непідконтрольної Україні території, а всі необхідні для цього документи залишилися в місті Стаханові. Непроведення розрахунку з позивачем не є наслідком винної поведінки відповідача, який з об`єктивних, незалежних від нього причин не мав можливості здійснити такий розрахунок та виплату.
Ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 20 жовтня 2017 року апеляційну скаргу Другого воєнізованого гірничорятувального загону відхилено, а рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 01 серпня 2017 року залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У листопаді 2017 року Другий воєнізований гірничорятувальний загін подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 01 серпня               2017 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 20 жовтня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували доводи відповідача про відсутність доказів існування заборгованості із заробітної плати перед позивачем та те, що у нього з поважних причин відсутні розрахункові документи по заробітній платі ОСОБА_1 у зв`язку із захопленням адміністративних приміщень відповідача у місті Стаханові Луганської області незаконними збройними формуваннями під час проведення антитерористичної операції на сході України. Письмові докази, на яких ґрунтуються судові рішення підтверджують лише розміри помісячних нарахувань заробітної плати та сплату страхових внесків і не містить інформації щодо заборгованості із заробітної плати.
 
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Наказом Другого воєнізованого гірничорятувального загону від 26 листопада                   1992 року № 137-К ОСОБА_1 прийнято на роботу до Другого воєнізованого гірничорятувального загону на посаду респіраторника.
09 жовтня 2009 року між Другим воєнізованим гірничорятувальним загоном та             ОСОБА_1 було укладено контракт № 237, згідно з умовами якого ОСОБА_1 зобов`язувався виконувати роботу в оперативній службі за посадою командира оперативного взводу на строк з 01 січня 2010 року до 31 грудня 2010 року включно.
Додатковою угодою від 20 жовтня 2010 року до контракту від 09 жовтня 2009 року               № 237 було внесено зміни щодо строку дії контракту, згідно з якою пункт 20 розділу «Термін дії та інші умови контракту» викладено у наступній редакції: строк дії контракту з 01 січня 2011 року до 31 грудня 2011 року включно.
Додатковою угодою від 25 жовтня 2011 року до контракту від 09 жовтня 2009 року             № 237 було внесено зміни щодо строку дії контракту, згідно з якою пункт 20 розділу «Термін дії та інші умови контракту» викладено у наступній редакції: строк дії контракту з 01 січня 2012 року до 31 грудня 2012 року включно.
Додатковою угодою від 22 жовтня 2013 року до контракту від 09 жовтня 2009 року             № 237 було внесено зміни щодо строку дії контракту, згідно з якою пункт 20 розділу «Термін дії та інші умови контракту» викладено у наступній редакції: строк дії контракту з 01 січня 2014 року до 31 грудня 2016 року включно.
Місцезнаходження юридичної особи Другого воєнізованого гірничорятувального загону було змінено, про що внесено відповідні відомості до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, що підтверджено витягом з цього реєстру.
Наказом Другого воєнізованого гірничорятувального загону від 13 листопада                  2014 року № 131 «Про зміну юридичної адреси та переміщення робітників Другого воєнізованого гірничорятувального загону», робітникам Другого воєнізованого гірничорятувального загону наказано з 01 грудня 2014 року приступити до виконання своїх трудових обов`язків за новим місцем розташування загону: вулиця Свердлова, 197, місто Лисичанськ, Луганська обл.
З виписки індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5 встановлено що, в період з серпня 2014 року до грудня 2014 року Другим воєнізованим гірничорятувальним загоном ОСОБА_1 була нарахована сума заробітку для нарахування пенсії, а саме за: серпень 2014 року - 8 290,23 грн, вересень - 8 309,72 грн, жовтень - 8 396,34 грн, листопад - 8 446,28 грн, грудень - 3 233,58 грн та сплачені страхові внески.
05 січня 2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади командира оперативного взводу (оперативна служба) за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на підставі статті 39 КЗпП України, про що відповідачем виданий відповідний наказ № 71-К.
У день звільнення належні позивачу від роботодавця суми не виплачені.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Лисичанського міського суду Луганської області.
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України               від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до ГПК України, ЦПК України, КАС України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
16 травня 2018 року справа № 415/5120/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу, затвердженого рішенням Ради суддів України                                від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки», у справі призначено повторний автоматизований розподіл.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Згідно з статтею 39 КЗпП України строковий трудовий договір (пункти 2, 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу. 
Згідно із абзацом першим статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 94 КЗпП України).
Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».
Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» у свою чергу визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. 
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. 
Згідно п. 3 Тимчасового Порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України  від 07 листопада 2014 року№ 595 заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи.
Статтею 34 Закону України «Про плату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,  вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.
Вирішуючи спір по суті, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі, оскільки відповідач всупереч покладеному на нього частиною першою статті 116 КЗпП України обов`язку не виплатив ОСОБА_1 всіх належних сум при звільненні, чим порушив його трудові права. Правильними є також висновки судів про необхідність компенсації позивачу втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.
Верховний Суд також погоджується із встановленими судами розмірами сум заборгованості із заробітної плати та компенсації втрати заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати.
Доводи касаційної скарги про відсутність доказів існування заборгованості із заробітної плати перед ОСОБА_1 не заслуговують на увагу, оскільки відповідач не спростував, що він при звільненні працівника виплатив йому всі належні суми, адже це є його процесуальним обов`язком.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Другого воєнізованого гірничорятувального загону залишити без задоволення.
Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 01 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Луганської області від 20 жовтня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
                                                                   
Судді: | І. В. Литвиненко
| А. І. Грушицький
| В. В. Сердюк