ПОСТАНОВА
Іменем України

21 серпня 2019 року 
Київ
справа №2а/0570/5057/2011                         

адміністративне провадження №К/9901/68861/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

головуючого - Губської О.А.,  
суддів: Білак М.В., Калашнікової О.В.,

розглянув у порядку попереднього судового засідання у касаційній інстанції адміністративну справу № 2а/0570/5057/2011

за позовом    ОСОБА_1 до Донецької митниці ДФС, Державної фіскальної служби України про визнання дій неправомірними, скасування наказів, поновлення на роботі, зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою Державної фіскальної служби України на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 18 травня 2011 року (колегія суддів: головуючий суддя: Козаченко А.В., судді: Шальєва В.А., Бойко М.І.) та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року (колегія суддів: головуючий суддя: Арабей Т.Г., судді: Геращенко І.В., Міронова Г.М.), 

ВСТАНОВИВ:
І. Суть спору

1.          Позивач звернувся до суду з позовом до Донецької митниці ДФС, Державної фіскальної служби України, в якому просив:
1.1.          скасувати накази Державної митної служби України №339-к від 04.03.2011 року «Про припинення перебування на державній службі» та Східної митниці №128-к від 09.03.2011 року «Про звільнення ОСОБА_1 »;
1.2.          поновити його на посаді головного інспектора відділу митного оформлення №1 Східної митниці з 05.03.2011року;
1.3.          стягнути зі Східної митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.03.2011 року по 18.05.2011 року в розмірі 8664,84 грн.
1.4.          В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що спірними наказами припинено його перебування на державній службі в митних органах України з 04.03.2011 року за порушення Присяги державних службовців, відповідно до пункту 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу», на підставі вироку Ворошиловського районного суду м. Донецька від 28.02.2011 року. Проте, цей вирок не набрав законної сили з причини оскарження його позивачем в апеляційному порядку.
1.5.          Також позивач зазначив, що за весь час праці в митних органах він жодного разу не порушував присяги держслужбовця та ніколи не притягувався до дисциплінарної відповідальності, завжди користувався повагою у підлеглих та цінувався як фахівець у керівництва, що підтверджується подяками та нагородами, які позивач отримував впродовж трудової діяльності, а також результатами багаторазових службових розслідувань стосовно нього з приводу скарг. Робота, на якій працював позивач понад 16 років, була єдиним доходом для його сім`ї. На утриманні позивача знаходиться дружина з неповнолітньою донькою, непрацездатна мати та донька від першого шлюбу. Зазначені обставини спонукали позивача до сумлінного виконання своїх службових обов`язків і дотримання Законів України.
ІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
2.          Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 18 травня 2011 року, залишеною без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року, позов задоволено частково. 
2.1.          Скасовано наказ Державної митної служби України №339-к від 04.03.2011 року.
2.2.          Скасовано наказ Східної митниці №128-к від 09.03.2011 року.
2.3.          Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного інспектора відділу митного оформлення №1 Східної митниці з 05.03.2011 року.
2.4.          Стягнуто зі Східної митниці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.03.2011 року по 18.05.2011 року в розмірі 8664,84 грн.
2.5.          В задоволені решти позовних вимог відмовлено. 
2.6.          Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції,  виходив з того, що за відсутності обвинувального вироку суду, який набрав чинності, відповідачами не було встановлено факту вчинення подій, які відображені у вироку, ступінь вини позивача та обставин, які мають значення для вирішення питання щодо звільнення позивача з державної служби. Відповідачами службове розслідування не проводилося, а з вироку не вбачається, що позивач визнав себе винним у скоєні злочину та згоден з обставинами, які були встановлені судом під час розгляду кримінальної справи. За таких обставин, відповідачами протиправно було встановлено факт порушення позивачем Присяги державного службовця та невідповідність його обмеженням, встановленим до державного службовця статтею 12 Закону України «Про державну службу» та статтею 4 Закону України «Про Дисциплінарний статут митної служби України», оскільки, не встановивши фактичні обставини подій 2006 року, відповідачі надали їм юридичну оцінку і видали спірні накази. 
ІІІ. Касаційне оскарження
3.          Не погоджуючись з вказаними рішеннями судів першої та апеляційної інстанції в частині задоволення позовних вимог, Державна фіскальна служба України звернулася з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ці рішення як такі, що прийняті без повного, всебічного та об`єктивного розгляду всіх обставин справи у їх сукупності, висновки суду здійснені на основі помилкового тлумачення вимог трудового законодавства, з порушенням правил оцінки доказів.
3.1.          В обґрунтування касаційної скарги вказує, що судами не надано належної уваги поясненням відповідачів стосовно того, що приводом для видання оскаржуваного наказу став вчинок позивача, яким останній порушив вимоги статей 5, 10, 17 Закону України «Про державну службу» та Присягу державного службовця. Вказане, на його думку, свідчить про поверховість розгляду справи судами та надання переваги доводам позивача, без належного обґрунтування мотивів неврахування позиції відповідачів.
3.2.          Також зазначає, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норми Закону України «Про державну службу» та Дисциплінарного статуту митної служби. 
3.3.          При цьому, автор скарги наголошує, що підставою для звільнення позивача став вирок суду, яким останнього було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 122 Кримінального кодексу України. Вказаний факт належить розцінювати як такий, що завдає шкоди авторитету як Східної митниці, так і Митної служби України та дискредитує позивача як посадову особу митної служби України та державного службовця.
3.4.           Крім цього, скаржник звертає увагу на те, що припинення державної служби позивача не є видом застосування до нього дисциплінарного стягнення за порушення службової дисципліни, а є наслідком порушення ним Присяги державного службовця, що становить самостійну підставу для припинення трудових відносин, встановлену Законом України «Про державну службу», приписи якого не передбачають обов`язковості проведення службового розслідування в таких випадках. Нормами Дисциплінарного статуту митної служби не визначено в якості окремої спеціальної підстави для припинення державної служби порушення Присяги державного службовця, на відміну від норм статті 30 Закону України «Про державну службу».
4.          Відзив на касаційну скаргу не надходив.
IV. Встановлені судами фактичні обставини справи
5.          Позивач наказом Донецької митниці №126к від 04.07.1994 року прийнятий на посаду інспектора Донецької митниці.
6.          13.06.1995 року у відповідності до Закону України «Про державну службу» позивач прийняв присягу державного службовця.
7.          Наказом Східної митниці №13-к від 30.04.2008 року позивач прийнятий на роботу до Східної митниці з 01.05.2008 року на посаду головного інспектора відділу митного оформлення №1 у порядку переведення зі Східної регіональної митниці.
8.          Вироком Ворошиловського районного суду м. Донецька від 28.02.2011 року позивач визнаний винним в скоєні злочину, передбаченого частиною першою статті 122 Кримінального кодексу України, йому призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі. На підставі статей 75, 76 Кримінального кодексу України позивача звільнено від відбування покарання з випробуванням на два роки.
9.          Вирок не набрав законної сили.
10.          Наказом Державної митної служби України №339-к від 04.03.2011 року на підставі вироку Ворошиловського районного суду м. Донецька від 28.02.2011 року за порушення Присяги державних службовців, припинено 04.03.2011 року перебування позивачам на державній службі в митних органах України відповідно до пункту 6 частини першої статті 30 Закону України «Про державну службу».
11.          Наказом Східної митниці №128-к від 09.03.2011 року на підставі наказу Державної митної служби України №339-к від 04.03.2011 року наказано провести з позивачем розрахунок відповідно до вимог статті 116 КЗпП України; виплатити позивачу кошти за невикористані дні щорічної відпустки відповідно до вимог статті 24 Закону України «Про відпустки»; ОСОБА_1  здати певні предмети митного забезпечення та службове посвідчення.
12.          14.03.2011 року позивач оскаржив вказаний вище вирок суду до Апеляційного суду Донецької області.
13.          Не погодившись з зазначеними наказами, позивач звернувся до суду першої інстанції з цим позовом.
V. Релевантні джерела права й акти їх застосування

14.          Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
15.          Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що  завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
15.1.          У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
16.          За приписами статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
17.          Відповідно до частини першої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частиною 2 цієї статті визначено, що у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
18.          Частиною шостою статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
19.          Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях, урегульовані Законом України «Про державну службу».
20.            Статтею 5 Закону України «Про державну службу» від 16 грудня 1993 року № 3723-ХІІ (далі - Закон № 3723-ХІІ) визначено, що державний службовець повинен: сумлінно виконувати свої службові обов`язки; шанобливо ставитися до громадян, керівників і співробітників, дотримуватися високої культури спілкування; не допускати дій і вчинків, які можуть зашкодити інтересам державної служби чи негативно вплинути на репутацію державного службовця.
21.          Основні обов`язки державного службовця закріплені у статті 10 Закону № 3723-ХІІ та передбачають: додержання Конституції України та інших актів законодавства України; забезпечення ефективної роботи та виконання завдань державних органів відповідно до їх компетенції; недопущення порушень прав і свобод людини та громадянина; безпосереднє виконання покладених на них службових обов`язків, своєчасне і точне виконання рішень державних органів чи посадових осіб, розпоряджень і вказівок своїх керівників; збереження державної таємниці, інформації про громадян, що стала їм відома під час виконання обов`язків державної служби, а також іншої інформації, яка згідно з законодавством не підлягає розголошенню; постійне вдосконалення організації своєї роботи і підвищення професійної кваліфікації; сумлінне виконання своїх службових обов`язків, ініціатива і творчість в роботі.
22.          Відповідно до статті 14 Закону № 3723-ХІІ дисциплінарні стягнення застосовуються до державного службовця за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, порушення обмежень, пов`язаних з проходженням державної служби, а також за вчинок, який порочить його як державного службовця або дискредитує державний орган, в якому він працює.
23.          До службовців, крім дисциплінарних стягнень, передбачених чинним законодавством про працю України, можуть застосовуватися такі заходи дисциплінарного впливу: попередження про неповну службову відповідність; затримка до одного року у присвоєнні чергового рангу або у призначенні на вищу посаду.
24.          За приписами статті 30 Закону № 3723-ХІІ державна служба може бути припинена у разі: порушення умов реалізації права на державну службу; недотримання пов`язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених статтею 16 Закону України «Про державну службу»; досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби; відставки державних службовців, які займають посади першої або другої категорії; виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню державного службовця на державній службі; відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 Закону України «Про державну службу»; неподання або подання державним службовцем неправдивих відомостей щодо його доходів, передбачених статтею 13 Закону України «Про державну службу».
25.          При цьому, пунктом 6 частини першої статті 30 Закону № 3723-ХІІ визначено як спеціальну підставу для припинення державної служби, що відбувається у формі звільнення, припинення державної служби за порушення Присяги.
26.          В силу частини другої статті 17 Закону № 3723-ХІІ присяга державного службовця полягає в обов`язку вірно служити народові України, суворо дотримуватися Конституції та законів України, сприяти втіленню їх у життя, зміцнювати їх авторитет, охороняти права, свободи і законні інтереси громадян, з гідністю нести високе звання державного службовця, сумлінно виконувати свої обов`язки.
VI. Позиція Верховного Суду
27.          Переглядаючи судове рішення суду апеляційної інстанції, з урахуванням доводів касаційної скарги, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду виходить з такого.
28.          Судами встановлено, що позивача звільнено з державної служби за порушення Присяги державного службовця, а саме: у зв`язку з визнанням його вироком суду винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 122 КК України, оскільки цим завдано шкоди авторитету митної служби України та дискредитовано позивача як посадову особу митної служби України та державного службовця.
29.          З тексту Присяги вбачається, що в основі поведінки державного службовця закладені етичні, правові та службово-дисциплінарні норми поведінки, недодержання яких утворює факт порушення Присяги. Тому, складаючи Присягу, державний службовець покладає на себе не тільки певні службові зобов`язання, але й моральну відповідальність за їх виконання.
30.          Присяга має правову природу одностороннього, індивідуального, публічно-правового характеру, конституційного зобов`язання державного службовця.
31.          Аналогічний висновок міститься у рішенні Конституційного Суду України від 11 березня 2011 року у справі № 2-рп/2011.
32.          За такого правового врегулювання порушення Присяги слід розуміти як скоєння державним службовцем проступку (вчинку) проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження авторитету державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.
33.          Присяга державного службовця передбачає зобов`язання виконувати обов`язки сумлінно.
34.          Тобто порушення Присяги - це несумлінне, недобросовісне виконання обов`язків державного службовця. Про несумлінність дій (бездіяльності) державного службовця свідчить невиконання обов`язків умисно або внаслідок недбалого ставлення до них.
35.           За таких обставин, звільнення за порушення Присяги може мати місце лише тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.
36.          Отже, звільнення за порушення присяги має застосовуватися за конкретні надзвичайно тяжкі проступки, як за фактом їх вчинення, так і за наслідками, до яких вони призводять.
37.          Відповідно до частини першої статті 14 Закону № 3723-XII за невиконання чи неналежне виконання службових обов`язків, перевищення своїх повноважень, порушення обмежень, пов`язаних з проходженням державної служби, а також за вчинок, який порочить його як державного службовця або дискредитує державний орган, в якому він працює, до державного службовця застосовуються дисциплінарні стягнення.
38.          Відповідно до частини другої статті 9 Закону № 3723-XII регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів митного контролю, здійснюється згідно з цим Законом, якщо інше не передбачено законами України.
39.          Згідно зі статтею 408 МК правовий статус посадових осіб митної служби України, їх права та обов`язки визначаються Конституцією України, цим Кодексом і лише в частині, що ним не регулюється, - Законом № 3723-XII.
40.          Відповідно до частини другої статті 410 зазначеного Кодексу у митній службі України діє Статут, який затверджується законом.
41.          В абзаці першому преамбули Статуту зазначено, що цей Статут визначає суть службової дисципліни, права та обов`язки посадових осіб митної служби України, яким присвоєно спеціальні звання, у тому числі керівників митних органів, спеціалізованих митних установ та організацій, щодо забезпечення та додержання дисципліни, а також види та порядок застосування заохочень і дисциплінарних стягнень.
42.          При цьому, в абзаці другому преамбули Статуту зазначено, що регулювання правового становища державних службовців, що працюють у митних органах, здійснюється з урахуванням вимог Закону № 3723-XII.
43.          Відповідно до статті 21 Статуту порушення службової дисципліни - це протиправне, винне (умисне чи необережне) діяння (дія чи бездіяльність) посадової особи митної служби, тобто невиконання урочистого зобов`язання посадових осіб митної служби, зокрема, невиконання або неналежне виконання нею своїх службових обов`язків, перевищення повноважень, порушення обмежень і заборон, установлених законодавством з питань проходження служби в митних органах, або вчинення інших дій, які дискредитують не тільки посадову особу митної служби, а й митну службу України.
44.          Відповідно до статті 31 Статуту з метою з`ясування всіх обставин вчинення посадовою особою митної служби дисциплінарного правопорушення керівник митного органу має право призначити службове розслідування. Порядок проведення службового розслідування визначається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі митної справи. Застосуванню дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення передує обов`язкове службове розслідування.
45.          Наказом ДМСУ від 13 серпня 2010 року № 918 затверджено Інструкцію про порядок організації та проведення службового розслідування і службової перевірки в митній службі України (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 4 лютого 2011 року за № 154/18892; далі - Інструкція). Пунктом 1.1 Інструкції визначено приводи, підстави, мету, порядок призначення і проведення службового розслідування, прийняття за ним рішень, виконання цих рішень, формування матеріалів службового розслідування у справі, а також права та обов`язки посадових осіб митної служби України під час їх проведення.
46.          Згідно з абзацом дев`ятим пункту 1.2 Інструкції службове розслідування - це комплекс заходів, що здійснюються в межах компетенції відповідно до цієї Інструкції з метою повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин вчинення посадовою особою дисциплінарного або іншого правопорушення, пов`язаного зі здійсненням службової діяльності, виявлення причин і умов, що сприяли його вчиненню, встановлення наявності (відсутності) вини, її ступеня, а також установлення інших подій, обставин, що потребують з`ясування під час проведення таких заходів. З`ясування обставин порушення трудової дисципліни посадовими особами митної служби здійснюється відповідно до вимог Кодексу законів про працю України, Закону № 3723-XII, Статуту та правил внутрішнього трудового розпорядку митного органу (пункт 1.4 Інструкції).
47.          Системний аналіз спеціальних і загальних норм, наведених у статті 21, частині першій статті 22, статті 31 Статуту, статтях 14, 17, 30 Закону № 3723-XII, свідчить, що за вчинення посадовими особами митної служби України порушень службової дисципліни, дисциплінарних правопорушень допускається застосування дисциплінарних стягнень, визначених у частині другій статті 22 Статуту, частині другій статті 9 Закону № 3723-XII, найбільш суворим з яких є звільнення. 
48.          У пункті 6 частини першої статті 30 Закону № 3723-XII визначено спеціальну підставу для припинення державної служби за порушення Присяги. Саме ж припинення державної служби відбувається у формі звільнення.
49.          Отже, і порушення Присяги, і дисциплінарне правопорушення можуть бути наслідком недотримання, порушення державним службовцем як правових, так і етичних (моральних) засад проходження публічної служби. Таким чином, припинення державної служби у зв`язку з порушенням Присяги та дисциплінарна відповідальність державних службовців можуть бути наслідком існування схожих фактичних підстав у разі вчинення державним службовцем достатньо близьких за характером одне до одного дисциплінарного або іншого правопорушень.
50.          З урахуванням викладеного, Верховний Суд наголошує, що припинення державної служби за порушення Присяги є найсуворішою санкцією відповідальності державного службовця, який вчинив діяння, несумісне з посадою. Тому рівень юридичних гарантій захисту прав зазначеної особи в процедурах вирішення питань застосування такої відповідальності має бути не меншим, ніж під час звільнення з митного органу за вчинення дисциплінарного правопорушення, з дотриманням строків притягнення до дисциплінарної відповідальності.
51.          Отже, правовий статус посадових осіб митної служби України, їх права та обов`язки визначаються Конституцією України, Митним кодексом України, а в частині, що ним не регулюється, - Законом № 3723-XII. Тобто дисциплінарна відповідальність посадових осіб митної служби врегульована спеціальним законодавством, у тому числі й нормами Статуту. Норми Закону № 3723-XII можуть застосовуватися щодо посадових осіб митної служби у тій частині, що не врегульована спеціальним митним законодавством, у тому числі й нормами Статуту. Оскільки припинення державної служби на підставі пункту 6 частини першої статті 30 Закону № 3723-XII є крайнім заходом відповідальності державного службовця за порушення службової дисципліни, який виходить за межі дисциплінарної відповідальності, тому його застосування до посадової особи митної служби України, за аналогією з застосуванням дисциплінарних стягнень аж до звільнення з митного органу, має бути мотивовано. 
52.          Розділом 4 Статуту визначено види дисциплінарних стягнень та порядок їх застосування, чітко врегульована процедура їх застосування, завдяки чому забезпечується належний захист законних прав та інтересів працівників при вирішенні питань їх дисциплінарної відповідальності.
53.          Передумовою звільнення державного службовця за вчинення дисциплінарного правопорушення, пов`язаного зі здійсненням службової діяльності, з підстави припинення державної служби за порушення Присяги мають бути порушення, встановлені внаслідок ретельного службового розслідування, порядок проведення якого регулюється Інструкцією. При цьому необхідно враховувати, що звільнення за порушення Присяги може мати місце лише тоді, коли державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків. 
54.          Припинення державної служби за порушення Присяги може застосовуватися тільки у крайніх випадках, коли дисциплінарний проступок містить ознаки саме такого порушення і заходи дисциплінарного стягнення, на переконання уповноваженої вирішувати питання про відповідальність посадової особи, є недостатніми чи попереднє їх вжиття не дало бажаного результату.
55.          На підставі встановлених судами попередніх інстанцій обставин, Верховний Суд констатує відсутність доведеного належними та допустимими доказами факту вчинення позивачем проступку проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків.
56.          Водночас, доведеним є факт припинення державної служби позивача у зв`язку з ухваленням відносно нього судом обвинувального вироку, який не набрав законної сили, однак, не зважаючи на це, став підставою для припинення ним державної служби у зв`язку з порушенням Присяги.
57.          При цьому, інших обставин, крім існування вказаного вироку суду, в оскаржуваному наказі в якості обґрунтування висновку митного органу про допущення позивачем порушення Присяги державного службовця не наведено, доказів їх існування суду не надано, судами попередніх інстанцій не встановлено.    
58.          Верховний Суд наголошує, що оскаржуваний наказ не містить обґрунтування щодо того, які його саме дії були кваліфіковані як порушення Присяги, та обставин, за яких застосування іншого заходу впливу до позивача було неможливим.
59.          Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач як державний службовець скоїв проступок проти інтересів служби, який суперечить покладеним на нього обов`язкам, підриває довіру до нього як до носія влади, що призводить до приниження державного органу та унеможливлює подальше виконання ним своїх обов`язків. Про існування таких доказів відповідачами не зазначалось, таких обставин судами попередніх інстанцій не встановлено. Рішення про застосування крайнього заходу відповідальності до позивача відповідачем не обґрунтовано.
60.          За таких обставин, Верховний Суд вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про протиправність спірних наказів та наявність підстав для їх скасування з поновленням позивача на роботі з виплатою суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки факт порушення останнім Присяги державного службовця відповідачами не доведено, на час розгляду справи судами вирок не набрав законної сили.
61.          Також Верховний Суд вважає необґрунтованими доводи касаційної скарги щодо помилковості висновків судів попередніх інстанцій про необхідність проведення службового розслідування в спірних правовідносинах. 
62.          Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин справи.
63.          За змістом частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
64.          Таким чином, зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
VII. Судові витрати
65.          З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1.          Касаційну скаргу Державної фіскальної служби України на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 18 травня 2011 року  та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року залишити без задоволення.
2.          Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 18 травня 2011 року  та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 28 листопада 2018 року в цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                             О. А. Губська

Судді                                                                                                          М.В. Білак

                                                                                                        О. В. Калашнікова