Постанова 
Іменем України
 
23 липня 2019 року
м. Київ
 
справа № 348/2773/14-ц
провадження № 61-29647св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 ,
відповідач - ОСОБА_4 ,
третя особа - Служба у справах дітей Надвірнянської районної державної адміністрації,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14 червня 2016 року у складі судді Безбородько В. А. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 липня 2017 року у складі колегії суддів: Бойчука І. В., Горейко М. Д., Васильковського В. М., у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей Надвірнянської районної державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2014 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , звернулися до суду із позовом до ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей Надвірнянської районної державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
 
Позовна заява мотивована тим, що  ОСОБА_1 належить 3/4 частини будинку АДРЕСА_1 . ОСОБА_4 , яка є колишньою дружиною її покійного сина ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її неповнолітні діти ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з 11 червня 2013 року були зареєстровані у спірному будинку, проте бували у ньому рідко, а з липня-серпня 2013 року взагалі у ньому не проживають, ОСОБА_4 не сплачує комунальні платежі, господарством не цікавиться, проживає у своєї матері. Перешкод у користуванні спірним жилим приміщенням їм не створювалось, тому вони є такими, що втратили право користування ним.
Враховуючи викладене, позивачі просили суд визнати ОСОБА_4 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_7 такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 .
 
У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , правонаступником якого є  ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення.
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є матір`ю її покійного чоловіка ОСОБА_5 , а ОСОБА_3 - його братом.
У спірному будинку ОСОБА_4 проживала з 2011 року разом зі своїм чоловіком ОСОБА_5 , із яким на той час перебувала у цивільному шлюбі. Також з ними проживала і її неповнолітня донька ОСОБА_6 
12 липня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, а з 11 червня 2013 року вона та двоє малолітніх дітей зареєстровані у частині будинку, що належав ОСОБА_2 (покійному батьку її чоловіка), який дав згоду на реєстрацію.
У серпні 2013 року, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я її матері, яка проживає одна в будинку АДРЕСА_2 , і є інвалідом, вона була змушена часто їздити та доглядати за нею.
На той час ще був живий її чоловік ОСОБА_5 , який надавав їй допомогу у догляді за матір`ю.
25 березня 2014 року ОСОБА_5 захворів і перебував на стаціонарному лікуванні, ОСОБА_4 змушена була з 15 квітня 2014 року і до його смерті цілодобово його доглядати. Увесь цей час її діти проживали у будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після цього відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 погіршились і у червні 2014 року ОСОБА_4 переїхала у с. Лісна Тарновиця Надвірнянського району Івано-Франківської області до своєї матері.
З серпня 2014 року ОСОБА_4 неодноразово зверталася до позивачів за первісним позовом з проханням не чинити їй перешкоди у користуванні житлом, однак останні повідомили, що вона не має жодного права там проживати.
Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просила суд зобов`язати ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 , правонаступником якого є  ОСОБА_3 , не чинити їй перешкод у користуванні житловим приміщенням АДРЕСА_1 , вселити її та неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , 2003 року народження, ОСОБА_7 , 2012 року народження, до спірного будинку.
 
Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14 березня 2016 року залучено ОСОБА_3 до участі у цій справі, в якості правонаступника померлого ОСОБА_2 . 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14 червня 2016 року позов  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , задоволено.
Визнано  ОСОБА_4 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , такими, що втратили право на користування житловим будинком в АДРЕСА_2 .
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що  ОСОБА_4 разом із дітьми більше року без поважних причин не проживала у спірному будинку, у зв`язку із чим наявні підстави для визнання її такою, що втратила право на користування ним.
Щодо зустрічного позову, то ОСОБА_4 не було надано доказів того, що ОСОБА_1 та її покійний чоловік ОСОБА_2 чинили їй та її дітям перешкоди у користуванні належним їм на праві власності будинком, оскільки  ОСОБА_4 не зверталася до відповідних компетентних органів із цього приводу.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 липня 2015 року у складі колегії суддів: Пнівчук О. В., Василишина Л. В., Мелінишина Г. П., апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14 червня 2016 року залишено без змін.
 
Суд апеляційної інстанції постановив, що судом першої інстанцій під час розгляду цієї справи було досліджено всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надана їм належна оцінка, визначено характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про визнання  ОСОБА_4 та її неповнолітніх дітейтакими, що втратили право на користування спірним житловим приміщенням.
 
Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Луспеника Д. Д., Журавель В. І., Закропивного О. В., Хопти С. Ф., Штелик С. П., касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 26 липня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Суд касаційної інстанції постановив, що апеляційний суд, у порушення вимог статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року, вирішуючи спір, не надав належної правової оцінки доказам і доводам сторін, не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не з`ясував, яким чином порушені права ОСОБА_1 з огляду на те, що ОСОБА_4 разом з дітьми була зареєстрована та проживала у іншій частині будинку, яка ОСОБА_1 не належить, не перевірив доводів ОСОБА_8 про те, що її відсутність у спірному будинку була зумовлена поважними причинами, зокрема доглядом за її хворою матір`ю.
Крім того, відхиляючи докази, надані ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанції не врахував вимоги статей 57, 60, 212 ЦПК України 2004 року про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього, що апеляційним судом зроблено не було.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14 червня 2016 року залишено без змін.
 
Суд апеляційної інстанції постановив, що доводи ОСОБА_4 про те, що вона не проживає у будинку  АДРЕСА_1 більше року із поважних причин, не знайшли свого підтвердження і спростовані іншими зібраними у справі доказами, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відхилення її зустрічного позову та обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , правонаступником якого є  ОСОБА_3 .
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 липня 2017 року і направити справу на новий розгляд.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають критеріям законності та обґрунтованості. Суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень не вірно врахували вимоги ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року, оскільки не надали належної правової оцінки доказам і доводам сторін, не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не з`ясували, яким чином порушені права ОСОБА_1 з огляду на те, що ОСОБА_4 разом з дітьми була зареєстрована та проживала у іншій частині будинку, яка ОСОБА_1 не належить, не перевірили доводів ОСОБА_8 про те, що її відсутність у спірному будинку була зумовлена поважними причинами, зокрема доглядом за її хворою матір`ю.
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу  ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_4 та її неповнолітні діти більше року у спірному будинку не проживають, не сплачують послуги за користування житловим приміщенням і комунальні послуги, не несуть інших витрат із утримання спірного будинку та не приймають участі у спільному побуті, не є членами сім`ї позивачів, тому вважаються такими, що тратили право на користування ним.
 
Відзиви на касаційну скаргу від ОСОБА_2 , правонаступником якого є  ОСОБА_3 , та від Служби у справах дітей Надвірнянської районної державної адміністрації не надходили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_4 на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 липня 2017 року і витребувано із Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області цивільну справу № 348/2773/14-ц.
 
У травні 2018 року цивільну справу № 348/2773/14-ц передано до Верховного Суду.
 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Черняк Ю. В.
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно із статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно із положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують.
 
Оцінка аргументів учасників справи та висновків судів першої та апеляційної інстанцій
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до заповіту від 11 вересня 1992 року № 12, свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 15 вересня 1992 року № 4459 та відомостям із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_3 , на праві власності належать 3/4 та 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1 .
 
На час звернення сторін із позовом до Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області в житловому будинку АДРЕСА_1 були зареєстровані власники будинку ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який ІНФОРМАЦІЯ_4 помер, ОСОБА_4 (дружина покійного сина позивачів ОСОБА_5 ) та її неповнолітні діти ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
 
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Положеннями статті 156 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України передбачено, що право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. 
 
Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.
 
За змістом зазначених норм право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. 
Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства.
 
Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.
 
Право відповідачки ОСОБА_4 та її неповнолітніх дітей на користування будинком АДРЕСА_1 є похідним від права користування цим будинком, яке мав чоловік ОСОБА_4 - ОСОБА_5 (один із синів позивачів). ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
При цьому ОСОБА_4 після смерті чоловіка у встановлений законом термін не зверталася до нотаріальної контори для оформлення за її дочкою ОСОБА_7 , 2012 року народження, спадщини за правом представлення. 
 
Згідно із актом обстеження умов проживання ОСОБА_1 депутатом Назавизівської сільської ради ОСОБА_9 та згідно з його поясненнями він з жовтня 2013 року до листопада 2014 року заходив в будинок, де проживали ОСОБА_1 та її покійний чоловік ОСОБА_2 , ОСОБА_4 разом із дітьми в будинку не проживали, також у будинку були відсутні і їх особисті речі.
 
Допитані апеляційним судом під час розгляду цієї справи свідки підтвердили, що  ОСОБА_5 та ОСОБА_4 проживали в будинку на АДРЕСА_2 до квітня 2014 року, а після -  ОСОБА_4 переїхала разом із своїми дітьми до своєї матері у с. Лісна Тарновиця Надвірнянського району Івано-Франківської області.
 
Суди попередніх інстанцій обґрунтовано зазначили, що  ОСОБА_4 не було надано суду належних та допустимих доказів того, що її мати у зв`язку із хворобою потребує стороннього догляду і такий догляд їй визначено відповідною лікарською комісією, а також того, що позивачі чинили їй та її дітям перешкоди у користуванні будинком, оскільки ОСОБА_4 не зверталася до відповідних органів у встановленому законом порядку щодо вчинення їй перешкод у користуванні будинком.
 
Таким чином, ОСОБА_4 разом із дітьми більше року без поважних причин не проживала в будинку АДРЕСА_1 .
 
Крім того, ОСОБА_4 намагалася вселитися у житловий будинок АДРЕСА_1 у березні 2016 року, під час розгляду справи, тобто після пред`явлення до неї вимоги про визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком.
 
Апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, врахувавши вимоги ухвали суду касаційної інстанції, на виконання вимог статей 303, 307 ЦПК України 2004 року, дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, залишив рішення суду першої інстанції без змін, оскільки  ОСОБА_4 , після смерті чоловіка (сина позивачів) у встановлений законом термін для оформлення спадщини за правом представлення не зверталась, і разом із дітьми більше року без поважних причин не проживала у спірному будинку, а тому наявні підстави для визнання її такою, що втратила право на користування ним.
 
Доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, афактично зводяться до переоцінки доказів, що на стадії перегляду справи у касаційному порядку нормами чинного ЦПК України не передбачено.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 липня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                              Ю. В. Черняк

            І. А. Воробйова

          Р. А. Лідовець