Постанова
Іменем України
19 серпня 2019 року
м. Київ
справа № 127/353/17
провадження № 61-23667св18
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Калараша А. А. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Штелик С. П.
учасники справи:
позивач – Квартирно-експлуатаційний відділ міста Вінниці,
відповідач – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
третя особа – ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
позивач за зустрічним позовом – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
відповідач за зустрічним позовом – Квартирно-експлуатаційний відділ міста Вінниці,
треті особи за зустрічним позовом – Служба у справах дітей Вінницької міської ради, ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 16 червня 2017 року у справі за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниці до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа – ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Вінниці, треті особи – Служба у справах дітей Вінницької міської ради, ОСОБА_3 , про визнання ордеру недійсним та визнання права користування жилим приміщенням,
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2017 року Квартирно-експлуатаційний відділ міста Вінниці (далі – КЕВ міста Вінниці) звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 17 жовтня 2016 року військовослужбовцю ОСОБА_3 було видано ордер № 10 на вселення до кімнати АДРЕСА_1 , однак ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , не маючи жодних правових підстав для проживання в кімнаті, вселилися самовільно, хоча ордера на неї не мають.
Посилаючись на те, що єдиною підставою для вселення є ордер, КЕВ міста Вінниці, з посиланням на статтю 116 Житлового кодексу Української РСР, просило виселити ОСОБА_1 і ОСОБА_2 із кімнати АДРЕСА_1 .
У лютому 2017 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися в суд із зустрічним позовом, у якому просили визнати недійсним ордер                            від 17 жовтня 2016 року, виданий ОСОБА_3 на кімнату АДРЕСА_1 та визнати за ними право користування спірною кімнатою з тих підстав, оскільки з 2012 року їхня сім`я потребує поліпшення житлових умов, однак на неодноразові звернення до командування про поліпшення житлових умов, останнє маючи реальну можливість задовольнити їх вимоги, відмовляє їм у поліпшення умов, тому вони самовільно вселилася до спірної кімнати та проживають у ній з вересня 2016 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції     
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 квітня                2017 року зустрічний позов ОСОБА_1 і ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним ордер від 17 жовтня 2016 року, виданий ОСОБА_3 на кімнату АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_8 право користування кімнатою АДРЕСА_1 . Вирішено питання про судові витрати. У задоволенні первісного позову КЕВ міста Вінниці відмовлено.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та відмовляючи у задоволенні позовних вимог КЕВ міста Вінниці, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 був виданий ордер на зайняте житлове приміщення, а відтак визнав цей ордер недійсним. Окрім цього, суд вважав, що позивачі за зустрічним позовом набули правокористування спірною кімнатою, оскільки з 2012 року потребують поліпшення житлових умов, однак на неодноразові звернення до командування про поліпшення житлових умов, останнє маючи реальну можливість задовольнити їх вимоги, відмовляє їм у поліпшенні умов проживання сім`ї. У зв`язку з задоволенням зустрічного позову, суд відмовив у задоволенні первісного позову.
Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанцій         
Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 16 червня 2017 року апеляційну скаргу КЕВ міста Вінниці задоволено.Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 квітня 2017 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким позов КЕВ міста Вінниці задоволено. Виселено ОСОБА_1 і ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.
Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову та відмову у зустрічному позові апеляційний суд виходив з того, що законним правом на проживання у спірній кімнаті гуртожитку наділена лише ОСОБА_3 на підставі ордеру, який не може бути визнаний недійсним, оскільки недійсним може визнаватися ордер лише у випадку, якщо особа, яка фактично проживає у приміщенні зайняла його на законних підставах, а ОСОБА_1 і ОСОБА_2 вселилися до спірної кімнати та проживають в ній у спосіб, який не передбачено законом. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення апеляційного суду та змінити рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 квітня 2017 року, виключивши із мотивувальної частини рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 квітня 2017 року посилання на Примірне положення про гуртожитки, яке затверджене постановою Ради Міністрів УРСР N 208 від З червня 1986 року. В іншій частині рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 квітня 2017 року залишити без змін.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 липня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 16 червня 2017 року у вказаній справі та витребувано справу із Вінницького міського суду Вінницької області. 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції прийняв рішення на підставі неналежних доказів, які не були дослідженні судом першої інстанції. 
При цьому суд апеляційної інстанції грубо порушив вимоги частини 2 статті 303 ЦПК України (в редакції чинної на момент ухвалення рішення), яким передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено.
Також скаржники посилалися на те, що ордер виданий на ім`я ОСОБА_3 виданий всупереч вимогам Положення про гуртожитки.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що гуртожиток на АДРЕСА_2 перебуває на праві повного господарського відання та балансі КЕВ міста Вінниці.
Рішенням начальника Вінницького гарнізону від 12 жовтня 2016 року військовослужбовцю ОСОБА_3 17 жовтня 2016 року видано ордер на вселення у житлове приміщення - кімнату АДРЕСА_1 .
Також установлено, що сім`я ОСОБА_9 займає кімнату АДРЕСА_3 , яку отримали 7 липня 2008 року на підставі ордеру. Разом з тим останні у вересні 2016 року самовільно зайняли спірне жиле приміщення (кімнату № 205). 
Ці обставини сторонами не заперечуються.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до вимог статті 128 Житлового кодексу Української РСР жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.
Стаття 129 Житлового кодексу Української РСР передбачає, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
Пунктом 8 розділу I Положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 27 квітня .2015 № 84, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 3 липня 2015 року № 778/27223 визначено, що жила площа в гуртожитках надається відповідно до статті 128 Житлового кодексу Української РСР незалежно від черговості, наявності пільг тощо.
Організація забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями визначена наказом Міністерства оборони України № 737 від 30 листопада 2011 року, яким затверджено Інструкцію про забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями (далі – Інструкція).
Так, пунктом 5.2. Інструкції визначено, що жила площа в гуртожитках надається військовослужбовцям на час проходження служби в цьому населеному пункті рішенням КЕВ (КЕЧ) району за клопотанням командира військової частини. Список розподілу жилої площі в гуртожитку затверджується начальником гарнізону. Для прийняття рішення про надання жилої площі в гуртожитку командиром (начальником) військової частини подається клопотання начальнику КЕВ (КЕЧ) району на підставі рапорту про надання жилої площі в гуртожитку, зареєстрованого в журналі реєстрації рапортів військовослужбовців щодо надання жилої площі в гуртожитках і місць у спеціально пристосованих казармах та заяв працівників щодо надання жилої площі в гуртожитках, який ведеться у військовій частині представником житлової комісії.
Пунктом 5.3. Інструкції визначено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення КЕВ (КЕЧ) району видає військовослужбовцю (працівнику) спеціальний ордер на жилу площу в гуртожитку (далі - Спеціальний ордер), який є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення. Спеціальний ордер видається не пізніше ніж протягом одного місяця з часу прийняття рішення про надання житлового приміщення.
Відповідно до пункту 1 розділу II Положення про гуртожитки вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера, форма якого наведена в додатку до цього Положення, виданого відповідно до статті 129 Житлового кодексу Української РСР, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку.
Отже, ордер є єдиною підставою для вселення у жиле приміщення.
Згідно з частини 3 статті 116 Житлового кодексу Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Суд апеляційної інстанції ухвалюючи рішення про виселення сім`ї ОСОБА_9 з кімнати АДРЕСА_1 виходив з того, що останні самовільно вселилися в спірне жиле приміщення та відповідно до вимог частини 3 статті 116 Житлового кодексу Української РСР підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення.
Статтями 58, 59 Житлового кодексу Української РСР визначені підстави і порядок видачі ордера та визнання ордера на жиле приміщення недійсним, зокрема, ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. 
Отже, ордер на жиле приміщення з огляду на його видачу на зайняте жиле приміщення може бути визнаним недійсним лише у випадку, якщо особа, яка фактично проживає у приміщенні зайняла його на законних підставах.
Звертаючись до суду з зустрічною позовною заявою  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , як на підставу для визнання недійсним виданого на ім`я ОСОБА_3 ордера на кімнату АДРЕСА_1 , посилалися на те, що спірна кімната не була вільною на момент видачі ордеру.
Відповідно до статті 89 ЦПК України (статті 212 ЦПК України (у редакції, чинній на час вчинення процесуальної дії судом) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Апеляційний суд відмовляючи у задоволенні зустрічного позову вірно виходив з того, що військовослужбовець ОСОБА_1 не звертався у визначеному порядку із рапортом про надання жилої площі в гуртожитку, спірну кімнату сім`я ОСОБА_1 зайняла самоправно, тому немає підстав визнавати виданий ордер на ім`я ОСОБА_3 недійсним, як такий, що виданий на жилу площу, яка не була вільною, а порядок видачі ордеру на кімнату АДРЕСА_1 старшому солдату ОСОБА_3 був дотриманий. 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд фактично прийняв рішення на підставі доказів, які не були дослідженні в суді першої інстанції, не заслуговують на увагу, оскільки посилання в рішенні апеляційного суду на поданий ОСОБА_3 рапорт про надання жилої площі, який не був наданий в суд першої інстанції, не спростовує законність рішення суду апеляційної інстанції, оскільки приймаючи рішення про законність ордеру апеляційний суд виходив з того, що спірне жиле приміщення було вільне на момент видачі цього ордеру, а сім`я ОСОБА_1 знаходилася в приміщенні незаконно.
Оскільки наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначають у касаційній скарзі скаржники, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції – без змін.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 16 червня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                А. А. Калараш
                                                                                          А. О. Лесько 
                                                                                         С. П. Штелик