Постанова
Іменем України
 
29 травня 2019 року 
м. Київ
 
справа № 2018/2-110/11
провадження № 61-22040св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Сімоненко В. М.,
суддів: Калараша А. А., Лесько А. О. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Штелик С. П.
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Київського районного суду м. Харкова від 
23 листопада 2015 року у складі судді Ніколаєнко І. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 15 лютого 2016 року у складі колегії суддів: Швецової Л. А., Піддубного Р. М., Малінської С. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
треті особи: Харківська міська рада, Квартирно-експлуатаційний відділ 
м. Харкова, Міністерство оборони України,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
У листопаді 2008 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до 
ОСОБА_1 , третя особа - Харківська міська рада, про поновлення порушеного права, посилаючись на те, що вона є власником будівлі АДРЕСА_1 , тому набула право власності на земельну ділянку під будівлею, однак було з`ясовано, що межі земельної ділянки відповідача ОСОБА_1 заходять на земельну ділянку позивача.
 
У 2008 році ОСОБА_1 також звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: Харківська міська рада, Квартирно-експлуатаційний відділ 
м. Харкова, Міністерство оборони України, про витребування та повернення самовільно зайнятої частини земельної ділянки, зобов`язання відновити стан земельної ділянки та привести її у придатний для використання стан.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, щойому було надано у строкове тимчасове платне користування земельну ділянку площею 0,0528 га на 
АДРЕСА_1 на підставі договору оренди землі від 02 червня 2006 року. На стадії закінчення розробки та узгодження робочого проекту на будівництво торговельно-офісної будівлі на цій земельній ділянці він виявив, що на частині орендованої ділянки відповідачем ОСОБА_3 проводиться самовільне будівництво.
У зв`язку з викладеним, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив витребувати у відповідача самовільно зайняту земельну ділянку, що розташована на АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_3 привести земельну ділянку у придатний для використання стан, шляхом знесення самовільно збудованої на ній будівлі літ «Г-1».
 
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 07 липня 2009 року вказані справи об`єднані в одне провадження.
 
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2011 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Харківська міська рада, про поновлення порушеного права залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року.
 
Судом продовжено розгляд справи за позовом ОСОБА_1 
 
КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ
 
Справа розглядалася судами неодноразово.
 
Останнім рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 листопада 
2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 15 лютого 2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Харківська міська рада, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Харкова, Міністерство оборони України, відмовлено у повному обсязі.
 
Судові рішення мотивовані тим, що позовні вимоги про витребування та повернення самовільно зайнятої частини земельної ділянки, зобов`язання відновити стан земельної ділянки та привести її у придатний для використання стан є недоведеними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
 
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , поданій представником ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій при розгляді справи дійшли односторонніх та передчасних висновків про відмову у задоволенні позову, оскільки такі висновки не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
 
АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
 
У травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення Квартирно-експлуатаційного відділу м. Харкова на касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , та 21 червня, 17 жовтня 2016 року, 13 березня 2017 року додаткові пояснення, у яких вказано, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими. У позивача відсутнє будь-яке зареєстроване право оренди землі, на захист якого він подав позов, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Просили відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
 
У травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_3 , подані представником ОСОБА_4 , на касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , у яких вказано, що судовий розгляд цієї справи триває вже понад вісім років, остаточні оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги висновків судів обох інстанцій не спростовують, тому у задоволенні касаційної скарги необхідно відмовити, а судові рішення залишити без змін.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Суди встановили, що рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради депутатів трудящих від 11 липня 1950 року № 17/251-с Квартирно-експлуатаційній частині Харківського району відведено земельну ділянку орієнтовною площею 0,5 га в АДРЕСА_1 з існуючими будівлями.
 
09 липня 1998 року виконавчим комітетом Харківської міської ради на підставі рішень від 13 травня 1998 року № 399 та від 12 серпня 1998 року № 845 Харківській КЕЧ району видано Державний акт на право постійного користування землею серії НОМЕР_2 , який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 352, та яким посвідчено право постійного користування земельною ділянкою , розташованою за адресою: АДРЕСА_1 зазначену землю надано в постійне користування для експлуатації і обслуговування адміністративних, складських та допоміжних будівель та споруд. Вказана земельна ділянка належить до категорії земель оборони, тобто земель державної форми власності.
 
Спірне нерухоме майно належало до військового майна Збройних Сил, про що свідчить розпорядження Кабінету Міністрів України № 299-р від 26 липня 2001 року.
 
Відповідно до Рішення Міністерства Оборони України щодо здійснення обміну нерухомого майна на житло, яке належить юридичним особам, для військовослужбовців та членів їх сімей від 26 квітня 2002 року та акту прийому - передачі від 07 вересня 2002 року Міністерство оборони України передало, а ПрП «Урожай-Т» прийняло нежитлові будівлі літ «В-1» та «Г-1», загальною площею 115,3 кв. м, що розташовані в АДРЕСА_1 (а. с. 38-39 том7).
 
Листами на ім`я Міського голови м. Харкова від 23 березня 2003 року та начальника Управління архітектури та містобудування від 23 червня 2005 року, начальник КЕВ м. Харкова повідомив, що земельна ділянка, на якій розташований будинок за генпланом 
АДРЕСА_2 , складає 470 кв. м, а не 504 кв. м.
 
На підставі договору купівлі-продажу від 26 червня 2003 року, ПрП «Урожай-Т» продало, а СПД-ФО ОСОБА_5 купила нежитлову будівлю літ «В-1», загальною площею 67,9 кв. м та нежитлову будівлю літ. «Г-1» загальною площею 47,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .
 
На протязі 2006 року ОСОБА_5 здійснила самовільні будівельні роботи по нежитловій будівлі літ. «В-1», яку перетворила у двоповерхову нежитлову будівлю під магазин непродовольчих товарів з офісним приміщенням загальною площею 139,9 кв. м.
 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15 березня 2007 року за ОСОБА_5 було визнано право власності на нерухоме реконструйоване та переобладнане приміщення нежитлової будівлі літ. «В-1» розташованої в 
АДРЕСА_1 .
 
ОСОБА_3 належить на праві власності будівля літ. «Г-1» на АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 19 листопада 2007 року, укладеного між нею та ОСОБА_5 При купівлі цієї будівлі в договорі зазначено, що її загальний розмір складає 47,4 кв. м. Належних та допустимих доказів того, що вказаний договір розірвано або визнано недійсним, до суду надано не було.
 
З наявної в матеріалах справи відповіді КП «ХМБТІ» від 28 жовтня 2008 року 
№ 25 вбачається, що 25 жовтня 2001 року заінвентаризована нежитлова будівля за літ «Г-1» по АДРЕСА_1 , яка складається з двох приміщень: приміщення № 1 площею 41,7 кв. м та приміщення № 2 площа 
5,7 кв. м, тобто загальною площею 47,4 кв. м.
 
При обстеженнях вказаного приміщення 10 квітня 2003 року, 08 листопада 2007 року, 13 травня 2008 року для перевірки поверхового плану з метою відчуження встановлено, що перепланування та зміни площі не відбувалося.
 
Попереднім власником будівлі «Г-1» ОСОБА_5 з 2003 року до 2007 року сплачувався земельний податок на землю під цією будівлею. Відповідно до листа ДПІ у Київському районі м. Харкова заборгованості станом на 01 січня 2011 року по земельному податку за приміщенням, розташованим на 
АДРЕСА_1 , у ОСОБА_3 не має.
 
Згідно договору купівлі-продажу від 24 квітня 2004 року АК «БМТ» продало, а ОСОБА_1 придбав нежилову будівлю літ «Е-2», загальною площею 516,3 кв. м, розташовану в АДРЕСА_1 .
 
08 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі продажу, згідно якого, ОСОБА_8 продав, а покупці придбали 830/1000 часток нежитлової будівлі літ «Е-2» загальною площею 516,3 кв. м, що розташована за адресою: 
АДРЕСА_1 таким чином: ОСОБА_2 . - 415/1000 часток, ОСОБА_6 . - 315/1000 часток, ОСОБА_7 - 100/1000 часток.
 
Відповідно до рішення ХХІІ сесії Харківської міської ради ХХІVскликання від 23 червня 2004 року № 91\04 «Про надання згоди на розробку проектів відведення земельних ділянок юридичним та фізичним особам» було надано згоду на розробку проекту відведення земельної ділянки ОСОБА_1 площею, орієнтовно 0,0504 га на АДРЕСА_1 для обслуговування нежитлової будівлі. Вказана земельна ділянка надавалась у користування за рахунок земель Харківської квартирної експлуатаційної частини району.
 
Позивачу на підставі рішення ХІ сесії Харківської міської ради ІV скликання від 28 вересня 2005 року № 180/5 в строкове платне користування надано земельну ділянку площею 0,0528 га, розташовану на 
АДРЕСА_1 .
 
Земельна ділянка площею 0,0528 га за адресою: АДРЕСА_1 , була надана позивачу в довгострокове платне користування згідно з договором оренди землі від 02 червня 2006 року, зареєстрованим у Харківській регіональній філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах» за 
№ 340667100125. Відповідно до умов договору оренди, а саме пункту 1, передбачено, що в оренду передається земельна ділянка несільськогосподарського призначення - землі оборони.
 
Згідно пункту 3 угоди оренди від 02 червня 2006 року на земельній ділянці знаходиться об`єкт нерухомого майна - нежитлова будівля літ. «Е-2», яка належить орендареві ОСОБА_1 на праві приватної власності, а також зазначено про відсутність інших об`єктів інфраструктури на земельній ділянці, що передається в оренду.
 
Таким чином, з наданої угоди вбачається, що земельна ділянка була надана ОСОБА_1 не для забудови, а для обслуговування вже існуючої будівлі 
літ «Е-2», загальною площею 516,3 кв. м, власниками якої на грудень 
2004 року крім позивача є ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 
 
Рішенням Харківської міської ради від 18 квітня 2007 року за № 389 позивачу надано дозвіл на будівництво на відведеній території.
 
Рішенням Харківської міської ради від 24 грудня 2014 року № 1739/14 « Про поновлення договорів оренди землі для продовження будівництва об`єктів» було поновлено та надано згоду ОСОБА_1 на продовження строку будівництва торгівельно-офісної будівлі з урахуванням знесення існуючої нежитлової будівлі літ « Е-2» на АДРЕСА_1 до 31 грудня 2019 року.
 
Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 15 червня 2011 року № 7760 було встановлено, що згідно з матеріалами інвентаризаційної справи рік побудови нежитлової будівлі АДРЕСА_1 в 
м. Харкові вказано до «1917 року». Зміни в будівлі проводилися в період з 
2001 року до 2011 року.
 
Згідно з висновком комісійної судової будівельно-технічної експертизи від 
25 липня 2012 року № 915, межі земельної ділянки, площею 0,0528 га на 
АДРЕСА_1 , яка була надана ОСОБА_1 у тимчасове користування, встановлені згідно з договором оренди землі від 02 червня 
2006 року. Частина будівлі АДРЕСА_1, площею 1,5 кв. м розміщена на земельній ділянці, наданій у користування ОСОБА_1 згідно договору оренди землі від 02 червня 2006 року та акту встановлення меж земельної ділянки від 19 грудня 2005 року.
 
Відповідно до листа інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області від 09 листопада 2012 року планування приміщення АДРЕСА_1 відповідають технічному паспорту ХМ БТІ від 17 липня 2009 року і відмітки встановленого зразку щодо самовільної реконструкції або перепланування нежитлової будівлі в технічному паспорті відсутні. Також, в даному листі зазначається про те, що в спірному приміщенні літ. «Г-1»протягом 2008-2010 років було проведено перепланування приміщень, улаштування двірних та віконних прорізів, мурування двірного прорізу, однак отримання дозвільних документів в органах держархбудконтролю на дані роботи відповідно до діючого на той час законодавства не вимагалось.
 
З долученої до матеріалів справи копії висновку судової будівельно-технічної експертизи від 28 лютого 2014 року № 11746, яка була проведена у справі за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , третя особа - Інспекція державного архітектурно-будівельного контрою у Харківській області, про звільнення земельної ділянки та знесення об`єкту вбачається, що при порівнянні техніко-економічних показників будівлі літ. «Г-1» станом на 25 жовтня 2001 року з техніко-економічними показниками станом на час проведення обстеження встановлено, що конфігурація приміщень нежитлової будівлі літ «Г-1» не змінилась, змінилась площа внутрішніх приміщень при цьому загальна площа приміщень не змінилась, збільшилась висота приміщень на 0,3 м, зменшилась площа забудови, збільшився об`єм будівлі.
 
Зовнішні розміри реконструйованих нежитлових будівель літ « Г-1» та літ «В-2» не вийшли за межі фундаментів колишніх нежитлових будівель літ «Г-1» та літ «В-2».
 
Також до матеріалів справи долучена копія висновку за результатами судової будівельно-технічної експертизи № 162\14 від 22 грудня 2014 року, яка була проведена по матеріалам кримінальної справи, відповідно до висновків якої на момент обстеження 04 листопада 2014 року у відповідності з технічним паспортом, виготовленим ТОВ «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» станом на 09 грудня 2013 року, реєстровий № 18706593 та технічним паспортом, виготовленим ТОВ «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» станом на 09 грудня 2013 року, реєстровий № 997947, у нежитловій будівлі за АДРЕСА_1 надбудований (другий) поверх-відсутній.
 
Рішенням господарського суду Харківської області від 03 листопада 2014 року у господарській справі № 922/4744/13, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 17 лютого 2015 року, постановою Вищого господарського суду України від 19 травня 2015 року та ухвалою Верховного Суду України від 15 вересня 2015 року, визнано недійсним пункт 8.2 рішення Харківської міської ради № 108/05 від 28 вересня 2005 року у частині переведення із земель оборони до земель житлової і громадської забудови частини земельної ділянки площею 0,0528 га на АДРЕСА_1.
Визнано недійсним пункт 1.4 додатку 3 рішення Харківської міської ради 
№ 180/05 від 28 вересня 2005 року у частині припинення права користування Харківській квартирно-експлуатаційній частині району частиною земельної ділянки площею 0,0528 га на АДРЕСА_1 .
Визнано недійсним пункт 1.38 додатку 4 рішення Харківської міської ради 
№ 180/05 від 28 вересня 2005 року у частині надання громадянину ОСОБА_1 в оренду строком до 01 вересня 2030 року земельної ділянки площею 0,0528 га на АДРЕСА_1 для експлуатації та обслуговування адміністративної будівлі.
Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки віплощею 0,0528 га вартістю 1 163 165,00 грн, що знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_1 , зареєстрований Харківською регіональною філією Державного підприємства «Центр держаного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» у Державному реєстрі земель 02 червня 2006 року за № 340667100125.
 
Отже, договір оренди земельної ділянки від 02 червня 2006 року, яким посвідчено право користування ОСОБА_1 земельною ділянкою площею 0,0528 га за адресою: АДРЕСА_1 , не породжує для нього будь-яких правових наслідків з моменту його укладання, включаючи можливість захисту прав на землю.
 
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 
27 травня 2015 року, у справі за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , треті особи: Інспекція державного архітектурного-будівельного контролю у Харківській області, Міністерство оборони України в особі Департаменту правого забезпечення Міністерства оборони України та Харківський квартирно-експлуатаційний відділ, про звільнення земельної ділянки та знесення об`єкту; за позовом Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області до Харківської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про знесення об`єкту самочинного будівництва в задоволенні позовних вимог було відмовлено з тих підстав, що нежитлова будівля АДРЕСА_1 не є самочинно збудованою, конфігурація приміщень не змінилася та зовнішні розміри реконструйованих нежитлових будівель не вийшли за межі фундаментів. 
 
Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
 
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
 
Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту (стаття 16 ЦК України).
 
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
 
Згідно зі статтею 41 Конституції Україникожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним. 
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої, шостої, сьомої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власність зобов`язує. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена або обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
 
Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Відповідно до статті 70 ЗК України (в ред. 1990 року), землями для потреб оборони визнаються землі, надані для розміщення та постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств і організацій Збройних Сил України, інших військових формувань та внутрішніх військ.
 
Порядок надання земель для потреб оброни визначається законодавством.
 
Частиною сьомою статті 376 ЦК Українипередбачено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.
 
Відповідно до частини другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
 
Отже з вказаними позовними вимогами може звернутися лише власник цієї земельної ділянки, однак ОСОБА_1 не є власником спірної земельної ділянки, а договір оренди, на підставі якого він мав право нею користуватися, було скасовано.
 
Також суди обох інстанцій правильно зазначили, що конфігурація нежитлової будівлі АДРЕСА_1 є незмінною з моменту її первинної інвентарізації в 2001 році. Відповідно до схеми генерального плану, яка була погоджена з Головним управлінням містобудування архітектури та земельних відносин, станом на 21 березня 2005 року нежитлова будівля 
літ « Г-1» мала Г- подібну, а не прямокутну форму, така конфігурація вказаної будівлі була вказана в акті про встановлення ( відновлення) та погодження меж земельної ділянки від 28 грудня 2006 року.
 
Таким чином суди дійшли правильного висновку, що позовні вимоги 
ОСОБА_1 є необґрунтованими та недоведеними належними і допустимими доказами.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , поданій представником ОСОБА_2 , посилається на те, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки ними неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права. Посилається на те, що судами належними чином не досліджено докази порушення відповідачем його прав.
 
Також доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно встановили обставини справи та до необхідності переоцінки доказів, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України, а твердження щодо порушення судами норм матеріального або порушення норм процесуального права не знайшли свого підтвердження.
 
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
 
Згідно частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегіясуддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
 
Рішення Київського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 15 лютого 2016 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий     Судді | В. М. Сімоненко     А. А. Калараш     А. О. Лесько     Є. В. Петров     С. П. Штелик