Постанова
Іменем України
19 червня 2019 року
м. Київ
 
справа № 2/202/504/2013
провадження № 61-21459св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі: публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Осіяна О. М., Деркач Н. М., Повєткіна В. В.
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось в суд з позовом до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк»), ОСОБА_1, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просило стягнути з відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором від 04 лютого 2008 року та договором поруки від цього ж дня в розмірі 41 964,46 доларів США, а також з відповідачів ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в солідарному порядку 10 000 грн за невиконання вимог договору поруки від 20 жовтня 2010 року.  
 
Позовна заява мотивована тим, що 04 лютого 2008 року між закритим акціонерним товариством (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 28 600 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 02 лютого 2012 року.
 
Виконання зобов`язань за кредитним договором забезпечено окремими договорами поруки, укладеними між позивачем та ОСОБА_2 (від 04 лютого 2008 року), ОСОБА_3 (від 04 лютого 2008 року), ПАТ «Акцент-Банк» (від 20 жовтня 2010 року).
 
Внаслідок неналежного виконання позичальником взятих на себе грошових зобов`язань, виникла заборгованість, розмір якої на 19 березня 2012 року становив 43 216,03 доларів США, у тому числі: 19 686,65 доларів США - заборгованість за кредитом, 17 060,68 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 4 380,98 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 31,31 доларів США - штраф (фіксована частина), 2 056,42 доларів США - штраф (процентна складова).
 
Вимога до відповідачів про солідарне виконання зобов`язань залишена без реагування, у зв`язку з чим ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось із вказаним позовом до суду.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2013 року у складі судді Мороза В. П. у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач не довів факту видачі кредиту, не надав доказів належного повідомлення боржника щодо здійснення примусового стягнення боргу, а також не деталізував розрахунку заборгованості.
 
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2016 року рішення місцевого суду скасовано. 
 
Провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» закрито. 
 
Стягнуто з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 19 686,65 доларів США - заборгованість за кредитом, 17 060,68 доларів США - заборгованість за процентами, 4 380,98 доларів США - пеня за кредитом, а всього 41 128,31 доларів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване доведеністю позивачем факту неналежного виконання позичальником своїх грошових зобов`язань, взятих ним на підставі укладеного кредитного договору. З огляду на укладення між банком та поручителями окремих договорів поруки, за умовами яких поручителі відповідають перед банком за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж обсязі, що і боржник, суд дійшов висновку про наявність підстав для солідарного стягнення заборгованості з боржника та поручителів - фізичних осіб. 
 
Зважаючи на неможливість одночасного застосування штрафу та пені за одне й те саме порушення з огляду на те, що вони є одним видом цивільно-правової відповідальності, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення лише суми пені. При цьому суд врахував, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 квітня 2016 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за цим кредитним договором за період з 20 березня 2012 року, а тому з відповідачів підлягає стягненню у солідарному порядку заборгованість, яка виникала на 19 березня 2012 року. 
 
Водночас, виходячи з того, що розгляд вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» віднесено до юрисдикції господарського суду, апеляційний суд закрив провадження у вказаній частині позову. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення місцевого суду. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 2/202/504/2013 і витребувано її з Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. 
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» у цій справі призначено повторний автоматизований розподіл.
 
03 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 червня 2019 року вказану справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією у складі п`яти суддів.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована відсутністю в матеріалах справи первинних документів та належним чином оформлених документів бухгалтерського обліку, що, на думку заявника, вказує на недоведеність факту видачі кредитних коштів позичальнику.
 
ОСОБА_3 вказує, що оскільки ні нормами закону, ні умовами договорів поруки не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою, солідарне стягнення з них кредитної заборгованості є безпідставним.
 
Доводом касаційної скарги є також те, що стягуючи з відповідачів заборгованість за кредитом, апеляційний суд не взяв до уваги рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області про стягнення заборгованості за цим же кредитним договором, не зазначив період, за який стягнуто відсотки, пеню та не дослідив питання пропуску строку позовної давності на час винесення рішення.
 
Відзиву на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
04 лютого 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 343/с, згідно з умовами якого він отримав кредит у розмірі 28 600 доларів США зі сплатою відсотків за користування ним. 
 
28 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з кожним окремо, укладені договори поруки № 343/с та 343/с-1 відповідно, за умовами яких вони зобов`язалися солідарно відповідати перед банком за належне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 04 лютого 2008 року № 343/с. Крім цього, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» також було укладено договір поруки від 20 жовтня 2010 року № 167.
 
Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на порушення позичальником умов виконання кредитного договору, що призвело до виникнення заборгованості, розмір якої, згідно з доданим ПАТ КБ «ПриватБанк» до позовної заяви розрахунком, станом на 19 березня 2012 року становив 43 216,03 доларів США, з яких: 19 686,65 доларів США - заборгованість за кредитом, 17 060,68 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 4 380,98 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, 31,31 доларів США - штраф (фіксована частина), 2 056,42 доларів США - штраф (процентна складова). 
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).
 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
 
Відповідно до статті 509 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
 
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
 
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
 
Доводи касаційної скарги щодо недоведеності факту передання банком кредитних коштів позичальнику та відсутності підтверджень обліку його заборгованості, спростовуються дослідженою апеляційним судом під час розгляду справи випискою за рахунком, у якій зазначено розмір виданого кредиту, суми сплачених позичальником платежів на виконання кредитного зобов`язання, розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, періоди виникнення заборгованості (т. 2 а.с. 85). Зазначені у розрахунку суми заборгованості за кредитом, на яку нараховані проценти, відповідають сумам залишку заборгованості, визначеним кредитором з урахуванням сум фактичного погашення боржником заборгованості за тілом кредиту.
 
Доказів на спростування вказаних розрахунків відповідачі не надали і власних розрахунків не навели, а укладений між банком та позичальником кредитний договір у судовому порядку недійсним не визнавався і є чинним.
 
У зв`язку з наведеним колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду щодо наявності підстав для стягнення на користь позивача суми заборгованості за кредитним договором.
 
При цьому, визначаючи розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідачів, апеляційний суд врахував, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 квітня 2016 року (справа № 161/15066/15-ц) з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вже стягнуто заборгованість за даним кредитним договором (т. 2 а. с. 86-89) у розмірі 12 992,83 доларів США, що еквівалентно 279 605,70 грн. Виходячи з того, що стягнута зазначеним судовим рішенням сума грошових коштів є пенею, нарахованою банком відповідно до умов кредитного договору за порушення ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором у період з 20 березня 2012 року до 24 червня 2015 року, апеляційний суд зробив правильний висновок про необхідність стягнення заявленої позивачем суми заборгованості станом на 19 березня 2012 року без урахування розміру штрафних санкцій у зв`язку з неможливістю одночасного застосування штрафу та пені як одного виду цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.
 
Вимогу до поручителів пред`явлено своєчасно, в межах строку, встановленого статтею 559 ЦК України, оскільки кредит надавався в термін до 02 лютого 2012 року, а з позовом в суд позивач звернувся 30 березня 2012 року. Доказів зміни строку виконання основного зобов`язання в матеріалах справи немає.
 
Отже, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 квітня 2016 року у справі № 161/15066/15-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за цим кредитним договором за інший період, який не стосується предмета спору у цій справі.
 
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 квітня 2016 року в справі № 161/15066/15-ц позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості в частині позовних вимог до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості залишено без розгляду.
 
У справі Луцького міськрайонного суду Волинської області № 161/4382/16-ц, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, як відомо з Єдиного державного реєстру судових рішень, відповідачем є фізична особа, про яку не згадується в матеріалах цієї цивільної справи.
 
У касаційній скарзі не наведено доводів щодо рішення апеляційного суду про закриття провадження у справі в частині позову  між юридичними особами.
 
Щодо посилань у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд в оскаржуваному рішенні не досліджував питання про закінчення строків позовної давності на час винесення рішення, колегія суддів зазначає таке. 
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Статтею 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.
 
Як передбачено статтею 258 ЦК України, спеціальна позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
 
Частиною четвертою статті 267 ЦПК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
 
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
 
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
 
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
 
Виходячи з наведених законодавчих норм та з урахуванням відсутності у матеріалах справи підтверджень того, що учасник справи заявляв про застосування строку позовної давності, підстав для вирішення вказаного питання в апеляційного суду не було.  
 
У касаційній скарзі ОСОБА_3 , серед іншого, посилається на безпідставне стягнення судом апеляційної інстанції заборгованості з боржника та поручителів солідарно. Колегія погоджується із даним доводом з огляду на таке.
 
Так, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
 
Вимога статті 526 ЦК України щодо обов`язку виконувати зобов`язання належним чином поширюється і на акцесорні (забезпечувальні) договори та сторін таких договорів.
 
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
 
Норми закону, якими врегульована порука, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого, у разі укладення між ними кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов`язання між ними не виникає солідарної відповідальності між собою.
 
За таких обставин кредитор, керуючись статтею 543 ЦК України, має право на свій розсуд пред`явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі чи частково, але поручитель, що виконав зобов`язання, не вправі пред`явити вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором.
 
Водночас, стягуючи солідарно з боржника та поручителів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 суми заборгованості, що виникла у зв`язку неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, суд апеляційної інстанції не врахував, що оскільки умовами договорів поруки не передбачено солідарної відповідальності поручителів між собою, то між ними відповідно до статей 553, 554 ЦК України не виникає солідарного зобов`язання, тому позовні вимоги кредитора підлягають задоволенню шляхом стягнення боргу солідарно з боржника та кожного поручителя окремо. 
 
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 17 грудня 2014 року в справі № 6-185цс14.
 
Судові витрати покладені апеляційним судом частково на кожного з відповідачів, тому в цій частині рішення відповідає вимогам процесуального закону.
 
Враховуючи, що внаслідок зміни рішення касаційним судом сума стягнення залишилась тією ж, підстав для розподілу витрат за подання касаційної скарги немає.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Зважаючи на те що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції підлягає зміні в частині визначення порядку стягнення заборгованості за кредитним договором з боржника та кожного з поручителів.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково. 
 
Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2016 року в частині стягнення заборгованості за кредитним договором змінити.
 
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 19 686,65 доларів США заборгованості за кредитом, 17 060,68 доларів США заборгованості за процентами, 4 380,98 доларів США пені за кредитом, всього 41 128,31 доларів США. 
 
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 19 686,65 доларів США заборгованості за кредитом, 17 060,68 доларів США заборгованості за процентами, 4 380,98 доларів США пені за кредитом, всього 41 128,31 доларів США. 
 
В решті рішення апеляційного суду залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий    Судді: | В. С. Висоцька    А. І. Грушицький    І. В. Литвиненко
| В. В. Сердюк
| І. М. Фаловська