ПОСТАНОВА
Іменем України

30 травня 2019 року 
Київ
справа №810/3762/15
касаційне провадження №К/9901/19337/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Шипуліної Т.М.,
суддів: Бившевої Л.І., Хохуляка В.В.
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Ірпінської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області на постанову Київського окружного адміністративного суду від 03.03.2016 (суддя Лапій  С.М.) та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21.09.2016 (головуючий суддя - Губська Л.В., судді: Оксененко О.М., Федотов І.В.) у справі №  810/3762/15 за позовом Дочірнього підприємства «Рітейл Центр» до Ірпінської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,
В С Т А Н О В И В:          
Дочірнє підприємство «Рітейл Центр» звернулося до суду з адміністративним позовом до Ірпінської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 28.04.2015 №0000692204, №00007022014 та №0000712204.
Київський окружний адміністративний суд постановою від 03.03.2016 позов задовольнив. 
Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 21.09.2016 залишив постанову Київського окружного адміністративного суду від 03.03.2016 без змін. 
Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, Ірпінська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Київській області оскаржила їх у касаційному порядку. 
В касаційній скарзі відповідач просить скасувати постанову Київського окружного адміністративного суду від 03.03.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21.09.2016 та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.
В обґрунтування своїх вимог Ірпінська об`єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Київській області посилається на порушення судами норм матеріального права, а саме: пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), статтей 7, 8, 9, 10, 11, 69, 86, 88, 159 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент вирішення справи в судах попередніх інстанцій).
Зокрема, наголошує на безтоварності господарських операцій з придбання позивачем активів у Товариства з обмеженою відповідальністю «Лідер Медіа Груп». 
Переглядаючи оскаржувані судові в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами рішення першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що Ірпінською об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Київській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку Дочірнього підприємства «Рітейл Центр» з питань дотримання вимог податкового законодавства щодо нарахування та сплати податку на прибуток та податку на додану вартість по взаємовідносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Лідер Медіа Груп» за період з 01.07.2014 по 30.11.2014, результати якої оформлено актом від 15.04.2015 №534/22-4/38734018. 
На підставі висновків податкового органу про вчинення позивачем порушень Ірпінською об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Київській області прийнято податкові повідомлення-рішення від 28.04.2015:
№0000692204 про визначення грошових зобов`язань з податку на прибуток у загальній сумі 4721640 грн., в тому числі: в сумі 3777312грн. за основним платежем та в сумі 944328грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;
№0000702204 про визначення грошових зобов`язань з податку на додану вартість у загальній сумі 5239685грн., в тому числі: в сумі 4191748 грн. за основним платежем та в сумі 1047937грн. за штрафними (фінансовими) санкціями;
№0000702204 про зменшення від`ємного значення з податку на додану вартість в сумі 59 грн.
Підставою для прийняття податковим органом вказаних актів індивідуальної дії слугували висновки акту перевірки про порушення позивачем вимог пункту 138.2 статті 138, підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139, пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198, пункту 201.1 статті 201 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), що полягали у неправомірному формуванні показників податкового обліку за нереальними операціями з придбання у Товариства з обмеженою відповідальністю «Лідер Медіа Груп»:
робіт щодо виготовлення рекламної продукції (плакати, банери, цінники, під цінники, вкладки в корзину, ящики, флаєри, хенгери, воблери) на підставі договорів від 24.04.2014 №0905/14, від 25.06.2014 №0707/14, від 25.06.2014 №0107/14, від 28.07.2014 №0108/14, від 28.07.2014 №0708/14, від 28.07.2014 №0408/14, від 12.08.2014 №1309/14, від 12.08.2014 №1809/14, від 12.08.2014 №0709/14, від 19.09.2014 №0110/14, від 23.10.2014 №0411/14, від 23.10.2014 №0111/14 та від 24.10.2014 №1011/14;
послуг щодо виготовлення, друку, розміщення (монтажу) рекламної продукції на підставі договорів від 25.06.2014 №0507/14, від 28.07.2014 №1108/14, від 12.08.2014 №1109/14, від 19.09.2014 №0510/14 та від 24.10.2014 №1411/14;
послуг щодо розробки креативної концепції, виробництва, адаптації та тиражування рекламної продукції (відеоролики, аудіо ролики, графічні заставки, презентаційні фільми, адаптація) на підставі договору від 08.07.2014 №2307/14;
послуг щодо розповсюдження рекламної продукції (назва рекламної продукції, характеристика, тираж, район поширення, вид послуг, строки надання послуг та їх вартість) на підставі договорів від 25.06.2014 №0907/14, від 02.07.2014 №2607/14, від 11.08.2014 № 0109/14, від 11.08.2014 №0209/14, від 19.09.2014 №0610/14 та від 27.10.2014 №0711/14;
послуг щодо планування, організації і проведення рекламних кампаній для просування на території України продукції замовника на підставі договорів від 26.06.2014 №1407/14 та від 15.07.2014 №1507/14;
послуг щодо виготовлення та розміщення рекламних кампаній у відповідності до затверджених медіа-планів на підставі договору від 15.03.2014 №0301/14;
послуг щодо організації та проведення заходів з офіційного відкриття магазинів «Фуршет» у містах Львів (вулиця Зубрівська 38) та Київ ( вулиця Біломорська 1) на підставі договорів від 20.06.2014 №1307/14 та від 23.09.2014 №1010/14 відповідно.
В обґрунтування своєї позиції щодо відсутності у позивача права на формування показників податкового обліку на підставі вищезазначених операцій податковий орган посилався на те, що за наслідками проведеної Державною податковою інспекцією у Шевченківському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві документальної позапланової виїзної перевірки Товариства з обмеженою відповідальністю «Лідер Медіа Груп» з питань дотримання вимог податкового законодавства з податку на додану вартість по взаємовідносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Стиль Медіа» за період з 01.07.2014 по 31.08.2014 складено акт від 26.12.2014 № 1835/26-59-22-02/38871470, яким встановлено, що первинна документація, яка була підписана між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лідер Медіа Груп» та Товариством з обмеженою відповідальністю  «Стиль Медіа» не відповідає вимогам законодавства, що свідчить про фіктивний характер господарських відносин між вказаними юридичними особами. Аналіз господарської діяльності Товариства з обмеженою відповідальністю  «Стиль Медіа» вказує на наявність ознак безтоварного здійснення господарських операцій, зокрема: відсутні фізичні, технічні, технологічні та трудові можливості для вчинення господарської діяльності. Згідно з даними автоматизованої системи «Перегляд результатів співставлення» АІС «Податковий блок» не встановлено факту наявності у Товариства з обмеженою відповідальністю «Лідер Медіа Груп» господарських зв`язків, які б давали йому можливість розміщувати рекламні матеріали в ефірі каналів, на станціях метрополітену та на моніторах у торгових центрах. Крім того, відповідач наголошував на відсутності первинних документів, які б підтверджували транспортування рекламних товарів позивачу.
За правилами пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Згідно із статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Відповідно до частини першої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.
Так, пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
За змістом підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку, не включаються до складу витрат.
Згідно з пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Таким чином, витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
В той же час, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарської операції та відмови у формуванні витрат та податкового кредиту, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю.
Застосовуючи зазначені правила оподаткування при оцінці оспорюваних господарських операцій, судові інстанції встановили, що вони є реальними та підтверджуються долученими Дочірнім підприємством «Рітейл Центр» до матеріалів справи належним чином оформленими копіями документів, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку та які містять достатні дані про зміст господарських операцій та їх учасників, підтверджують фактичність здійснення таких операцій, а саме: договорів; податкових накладних; актів приймання-передачі рекламної продукції; актів наданих послуг, видаткових накладних, рахунки на оплату, платіжних доручень, компакт-дисків зі зразками рекламних матеріалів (відеоролики, аудіо ролики, графічні заставки), сценаріїв тощо.
Придбані позивачем активи безпосередньо пов`язані з видами діяльності позивача у відповідності до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (код КВЕД 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами).
Так, позивач здійснює торгівлю продукцією у магазинах під торговим знаком «Фуршет - магазин сімейної покупки» на підставі ліцензійного договору від 15.03.2014 №99572/1/03-14, «Народний супермаркет» на підставі ліцензійного договору від 15.03.2014 №143397/2/03-14 та «Гурман» на підставі ліцензійного договору від 15.03.2014 №102654/1/03-14.
Разом з тим, судами попередніх інстанцій встановлено, що на момент укладення та виконання господарських операцій за спірними договірними зобов`язаннями контрагент позивача був зареєстрований як юридична особа в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а згідно з його штатним розписом чисельність працівників у червні-серпні 2014 року становила 27 осіб, а у вересні-грудні 2014 року - 58 осіб.
При цьому, задля виконання послуг за спірними операціями з позивачем Товариство з обмеженою відповідальністю «Лідер Медіа Груп» залучало третю особу, а саме - Товариство з обмеженою відповідальністю «Інішейтів» на підставі договору від 15.07.2014 №IC0027 та додатків до такого договору, згідно з вимогами яких останнє зобов`язувалося проводити рекламну кампанію торгової марки «Фуршет» шляхом демонстрування аудіо- та відеороликів на радіостанціях «Авторадіо», «Хіт ФМ», «Люкс ФМ», «Русское радио» та на телеканалах « 1+1», «СТБ», «Інтер».
При цьому, судами попередніх інстанцій здійснено аналіз співставлення кількості та ціни рекламних послуг, які замовив позивач у Товариства з обмеженою відповідальністю «Лідер Медіа Груп», з послугами, замовленими Товариством з обмеженою відповідальністю «Лідер Медіа Груп» у Товариства з обмеженою відповідальністю «Інішейтів» і фактично наданими телерадіокомпаніями. За результатами оцінки таких показників судами зроблено висновок про те, що надані телерадіокомпаніями рекламні послуги щодо продукції торгової марки «Фуршет» є значно більшими за вартістю від замовлених позивачем у контрагента, що свідчить про те, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Лідер Медіа Груп» консолідовано свої зобов`язання за замовленнями реклами від усіх замовників, зокрема і позивача.
Контролюючим органом, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, а також не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.
Не подано відповідачем і жодних доказів на підтвердження недобросовісності Товариства з обмеженою відповідальністю «Рітейл Центр» як платника податків або можливої фіктивності його постачальника, як-от: пояснень посадової особи щодо її непричетності до фінансово-господарської діяльності очолюваного суб`єкта господарювання, судових рішень, вироків тощо.
За таких обставин, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про безпідставність твердження контролюючого органу про неправомірність формування позивачем витрат та податкового кредиту за здійсненими з Товариством з обмеженою відповідальністю «Лідер Медіа Груп» господарськими операціями ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права. 
Вимоги касаційної скарги податкового органу фактично зводяться до необхідності здійснити переоцінку встановлених судами обставин справи, а також надати перевагу одним доказам над іншими, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції згідно з положеннями частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, чинній на момент вирішення справи в суді касаційної інстанції).
Згідно з частиною першою статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги Ірпінської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області без задоволення, а оскаржених судових рішень - без змін. 
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, 
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Ірпінської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області залишити без задоволення.
Постанову Київського окружного адміністративного суду від 03.03.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 21.09.2016 у справі №  810/3762/15 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Судді Верховного Суду | | Т.М. Шипуліна Л.І. Бившева В.В. Хохуляк