Постанова
Іменем  України 
 
01 серпня 2019 року
м. Київ
 
справа № 495/550/16-ц
провадження № 61-17728св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю.,                                     Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіна Людмила Сергіївна,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 листопада 2016 року у складі судді Гайда-Герасименко О. Д. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 22 лютого 2017 року у складі колегії суддів:  Артеменка І. А., Драгомерецького М. М., Черевка П. М., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіної Л. С. про визнання порушеним особистого немайнового права, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії. 
На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 20 серпня 2007 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л. С. з використанням спеціальних бланків нотаріальних документів складено, посвідчено та зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за № 6177 іпотечний договір, який містить інформацію про особу (персональні дані) позивача, зокрема прізвище, ім`я та по-батькові, місце проживання, ідентифікаційний номер, стать, особистий підпис, майновий стан.
Крім того, 20 серпня 2007 року відповідачем здійснено збирання, зберігання, використання та поширення інформації про особу позивача та його персональних даних без його дозволу.
Копію іпотечного договору позивач отримав від сторонніх людей, що стало для нього несподіванкою, оскільки він взагалі ніколи не надавав відповідачу згоди чи дозвіл на обробку, збереження, використання та поширення будь-якої інформації про свою особу.
Вказане негативно вплинуло на здоров`я позивача, призвело до фізичних страждань, чим завдало позивачу моральну шкоду, яку він оцінив у 1 000 000,00 грн.
Просив суд визнати порушеними приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області        Щукіною Л. С.  особисті немайнові права ОСОБА_1 шляхом збирання, зберігання, використання і поширення інформації про його особу, зокрема особистих персональних даних, ідентифікаційного коду без дозволу чи згоди позивача; визнати протиправним збирання та зберігання приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л. С. без дозволу чи згоди позивача інформації про його особу (особистих персональних даних); визнати протиправним використання і поширення приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л. С. без дозволу чи згоди позивача інформації про його особу (особистих персональних даних) в іпотечному договорі від 20 серпня 2007 року виготовленому та засвідченому з використанням спеціального бланку нотаріальних документів та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 6177; стягнути з приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіної Л. С. на користь позивача завдану йому  моральну шкоду, що оцінюється ним в сумі 1 000 000,00 грн.
Короткий змісту рішення суду першої інстанції
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіної Л. С. про визнання порушеним особистого немайнового права, визнання протиправним дій та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л. С. під час виконання своїх професійних обов`язків не було порушено норми Конституції України та жодних із наведених позивачем в позовній заяві законів та підзаконних нормативних актів. 
Не погодившись із цим рішенням,  ОСОБА_1  подав до суду апеляційну скаргу.
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 листопада 2016 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У березні 2017 року  ОСОБА_1  подав до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 22 лютого 2017 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржені рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасуватита направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції ухвалили рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.
 
Доводи інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після  набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції                     у цивільних справах є Верховний Суд.
 
07 червня 2019 року вказана справа передана судді-доповідачу.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 20 серпня 2007 року за реєстровим № 6177 приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л. С. був посвідчений іпотечний договір між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» - з однієї сторони та особисто ОСОБА_1 , який був майновим поручителем ОСОБА_2 , - з другої сторони, на забезпечення умов виконання кредитного договору від 20 серпня 2007 року № М-181/07-К.
Для посвідчення цього іпотечного договору позивач ОСОБА_1 особисто надав приватному нотаріусу Щукіній Л. С. оригінал паспорту, ідентифікаційний номер та інші оригінали документів, які необхідні для посвідчення договору іпотеки, згідно чинного законодавства України.
Позивачем іпотечний договір був особисто прочитаний, особисто підписаний та отриманий примірник договору.
Будь-яких питань та заперечень щодо змісту і правових наслідків посвідчення іпотечного договору, в тому числі внесення інформації про персональні дані до державних реєстрів заборон та обтяжень нерухомого майна позивач не ставив, що підтверджується підписаним ним договором.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої    статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій), кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно положень статті 57 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій), доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.
Відповідно до статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій), сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Аналогічні положення містить стаття 81 ЦПК України.
Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
20 серпня 2007 року приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіною Л. С. був посвідчений іпотечний договір між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та  ОСОБА_1 , який був майновим поручителем ОСОБА_2 на забезпечення умов виконання кредитного договору від 20 серпня 2007 року № М-181/07-К.
У пункті 16 вказаного іпотечного договору зазначено, що обтяження предмету іпотеки підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законом, про що нотаріусом сторонам було роз`яснено.
На підставі договору іпотеки були накладені заборони відчуження зазначеного в договорі нерухомого майна, які викладені в примірниках іпотечного договору та внесені до державного реєстру заборон згідно чинного законодавства України.
Відповідно до пункту третього частини першої статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» (далі - Закон) підставою для обробки персональних даних є зокрема укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних.
Згідно статті 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови:
1. для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про:
- для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців;
- для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу;
- для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про:
- для громадян України - прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуального ідентифікаційного номеру у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів;
- для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім`я, по-батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України;
2. зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання;
3. опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення;
4. посилання на видачу заставної або її відсутність.
Тобто, у разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.
Крім того, посвідчуючи правочин, нотаріус діяла відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - Інструкція), затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5.
У пункті 13 Інструкції вказано, що при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які особисто звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Установлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які унеможливлюють будь-які сумніви щодо особи громадянина. Про спосіб установлення особи нотаріусом робиться відповідний запис у реєстрі нотаріальних дій.
Згідно пункту 19 Інструкції, при посвідченні правочинів нотаріусом у текстах правочинів зазначаються: для фізичних осіб - ідентифікаційний номер за даними державного реєстру фізичних осіб-платників податків, для юридичних осіб - ідентифікаційний код за даними єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.
На підтвердження наявності ідентифікаційного номера (коду) нотаріусу подається відповідна, завірена уповноваженою особою довідка (витяг), фотокопія якої (го) долучається до примірника правочину, який залишається у справах нотаріуса.
Таким чином, зазначення в іпотечному договорі персональних даних позивача ОСОБА_1 , а саме: прізвища, імені та по-батькові, місця проживання із зазначенням адреси та індивідуального ідентифікаційного номеру у державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів у посвідченому приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області             Щукіною Л. С. іпотечному договорі було обов`язковою істотною умовою договору.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, які фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою відносно нього самого, членів його сім`ї або близьких родичів, у душевних стражданнях, які фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням або ушкодженням його майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Згідно частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року № 4  «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Згідно пункту 9 цієї постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації.
Позивачем не було надано жодних доказів, що йому діями відповідача була спричинена моральна шкода. Також позивачем ніяким чином не зазначено з чого він виходив, визначаючи суму моральної шкоди саме у 1 000 000,00 грн.
При таких обставинах суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову  ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Щукіної Л. С. про визнання порушеним особистого немайнового права, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухваленібез додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Верховний Суд встановив, що оскаржені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Білгород - Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 22 лютого 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. П. Курило